Eucharistie
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/b/b7/Eucharist.png)
Eucharistie (řec. díkuvzdání) je křesťanský obřad, kterým se připomíná Poslední večeře Ježíše Krista před jeho ukřižováním. Podstatou obřadu je rituální konzumace chleba a vína, ve kterých jsou dle víry křesťanů přítomny tělo a krev Krista.[1] Pojmem eucharistie se také označuje tento chléb a víno.[2]
V katolických a pravoslavných církvích jde eucharistickou liturgii během jejich bohoslužeb (mše, Božská liturgie apod.), v protestantském prostředí se používá označení vysluhování večeře Páně. Eucharistie spolu se křtem jsou svátosti, které uznávají téměř všechny křesťanské církve.
Pojem eucharistie pochází z řeckého εὐχαρίστειν eucharistein děkovat – ústředním bodem celého slavení eucharistie je děkovná modlitba. Historicky se eucharistie vyvíjela, jednotlivé církve mají rity přizpůsobené vlastní tradici. Teologické chápání eucharistie a podstaty Kristovy přítomnosti v chlebu a vínu se v jednotlivých církvích různí.
Eucharistie v Novém zákoně
[editovat | editovat zdroj]Biblická místa, která mají souvislost s eucharistií | |
---|---|
kněz Melchisedech | Gn 14, 18 (Kral, ČEP) |
pesachová hostina | Ex 12, 3–20 (Kral, ČEP) |
díkůvzdání a lámání chleba | Mt 15, 36 (Kral, ČEP) Mk 8, 6 (Kral, ČEP) |
poslední večeře | Mt 26, 17–29 (Kral, ČEP) Mk 14, 12–25 (Kral, ČEP) |
povelikonoční lámání chleba | Sk 2, 42 (Kral, ČEP); Sk 2, 46 (Kral, ČEP) |
reflexe nad smyslem eucharistie | J 6 (Kral, ČEP) |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f0/Duccio_di_Buoninsegna_017.jpg/220px-Duccio_di_Buoninsegna_017.jpg)
V Novém zákoně je označována jako lámání chleba (Sk 2,42) nebo večeře Páně (1 Kor 11,20).[3] Byla ustavena na Zelený čtvrtek při tzv. Poslední večeři Páně. Ježíš pozdvihuje chléb a říká: Vezměte a jezte z toho všichni. Toto je moje tělo, které se za vás vydává. Poté bere do rukou kalich vína a praví: Vezměte a pijte z něho všichni. Toto je kalich mé krve, která se vydává za vás a za všechny na odpuštění hříchů. Toto je smlouva nová a věčná, to konejte na mou památku. Jednotlivé zprávy o večeři Páně vyzdvihují rozdílné teologické důrazy.
Ve středu Markova pojednání stojí slova nad kalichem a spásná moc Kristovy krve („nová smlouva v mé krvi“). Matouš vyzdvihuje, že Ježíšova krev se prolévá „na odpuštění vašich hříchů“. Lukáš klade těžiště svého vyprávění do eschatologického významu poslední Ježíšovy večeře a zdůrazňuje Ježíšova slova o tom, že učedníci nejsou v bezpečí před zradou, klamy a vlastní vinou. V Lukášově podání stojí za zmínku i dva kalichy – jeden na začátku, druhý na konci společného jídla. Jan vyprávění o poslední večeři vůbec míjí, namísto toho se u něj vyskytuje pasáž o mytí nohou. V Pavlově úryvku o poslední večeři[4] je zdůrazněn zvěstovatelský rozměr eucharistie, na konci pak varuje před nehodnou účastí na večeři Páně.
Praxe v prvotní církvi
[editovat | editovat zdroj]Společné stolování hrálo v prvotní církvi důležitou součást společného života. Skutky apoštolů uvádějí lámání chleba mezi čtyřmi pilíři křesťanského společenství.[5] Dnes se rozlišuje mezi večeří Páně a tzv. hostinou agapé. Pavel hovoří o večeři Páně jako o běžné součásti života církve.[6] Původními místy slavení eucharistie byly domy členů církve.[7] Dnem, kdy se církev k eucharistii scházela, byla neděle, tzv. den Páně.[8] Při večeři Páně, podobně jako při židovské pesachové hostině, se připomínaly a zároveň zvěstovaly dějiny spásy, tedy dějiny lidské zkušenosti s Bohem. Vrchol těchto dějin spásy, připomínaných při slavení eucharistie, pak pro křesťany představovalo Ježíšovo utrpení, smrt a vzkříšení. Na žádném z míst Nového zákona není přímo dosvědčena úloha kněží při lámání chleba. Toto mlčení však zároveň může být známkou toho, že se v prvotní církvi považovalo za samozřejmé, že slavení eucharistie předsedá někdo z apoštolů nebo jejich nástupců.
Je pravděpodobné, že se první křesťané scházeli k slavení eucharistie (památky poslední večeře Páně) ne pouze jeden den v týdnu, nýbrž každý den (viz Skutky 2,46) a skutky 20,7 pouze poukazují na jeden takový den ( zrovna den „Páně“), po kterém se nesešli, neboť někteří odcestovali. Dále pouze z bible není patrno, že „den Páně“ je neděle. Naopak Ježíš, učil v synagoze v sobotu (Marek 1,21)(Lukáš 13,10) a o sobě prohlásil, že je Pánem i nad sobotou (Matouš 12,8; Marek 2,28 a Lukáš 6,5). Z toho je možné se domnívat, že „den Páně“ je sobota.
Teologické chápání eucharistie
[editovat | editovat zdroj]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/08/Leonardo_da_Vinci_%281452-1519%29_-_The_Last_Supper_%281495-1498%29.jpg/220px-Leonardo_da_Vinci_%281452-1519%29_-_The_Last_Supper_%281495-1498%29.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/28/Moldovita_monastery3.jpg/220px-Moldovita_monastery3.jpg)
Již na začátku 2. století se z původní křesťanské bohoslužby vyvíjí ustálená svátost. Historicky o tom svědčí především listy Ignáce z Antiochie († asi 107), který se o slavení eucharistie vyjadřuje na několika místech:
- Protože nevyznávají, že Eucharistie je tělem našeho Spasitele Ježíše Krista, které trpělo za naše hříchy a které Otec ve své dobrotivosti vzkřísil, proto se vzdalují Eucharistii a modlitbě.[9]
Starokřesťanský spis Didaché vybízí křesťany k účasti na společném slavení eucharistie:
- V den Páně se shromažďujte, lámejte chléb a děkujte. Napřed však se vyznejte ze svých hříchů, aby vaše oběť byla čistá.[10]
Justin Mučedník (asi 110–165) chápe chléb a víno při večeři Páně jako tělo a krev Kristovu. Jeho První apologie je zároveň nejstarším svědectvím (kromě zmiňovaného úryvku v Didaché) úvahy nad obětním charakterem slavení eucharistie, kterému již předsedá kněz (tedy nikoli laik).
V průběhu středověku se změnila eucharistická praxe: u laiků snížila frekvence přijímání, takže se muselo nařizovat povinné přijímání jednou ročně. Zaniklo též laické přijímání pod obojí. Oproti tomu vznikly nové formy eucharistické úcty jako je adorace a vystavování svátosti. Tyto změny nelze vysvětlit strachem laiků z nehodného přijímání ale spíše z neochoty kněží je udělovat. Stejně tak přijímání pod jednou není možné odůvodnit pouze praktickými okolnostmi, vzhledem k tomu, že např. v Německu přetrvala do 15. století praxe podávat laikům současně s Tělem Krista též neproměněné víno.
Česká reformace obnovila důraz na časté přijímání (Matěj z Janova) a posléze obnovila i přijímání pod obojí – utrakvismus (Jakoubek ze Stříbra, Mikuláš z Drážďan). Odvolávala se přitom na učení církevních Otců a na dekret papeže Gelasia I. (5. stol.), který přijímání pod jednou prohlásil za svatokrádež.
Církve vzešlé z reformace se v chápání eucharistie drží pouze novozákonních svědectví, katolická církev a pravoslaví přejímají pro svou nauku i pohledy raných křesťanských autorů. V chápání eucharistie lze rozlišit dva hlavní názory:[zdroj?]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e4/LastSupper.jpg/220px-LastSupper.jpg)
- Stoupenci jedné skupiny učí, že pod způsobami chleba a vína je Ježíš Kristus skutečně a současně přítomen (reálná přítomnost) a účastníci slavení eucharistie mají prostřednictvím jídla a pití tělesnou účast na Kristu. Tento názor je vlastní katolické církvi, pravoslaví, anglikánské církvi a lutherským církvím. Slavení eucharistie je památkou, která zpřítomňuje Krista uprostřed jeho věřících.
- Druhá skupina učí, že způsoby chleba a vína jsou pouze znameními či symboly, které poukazují na Kristovo tělo a krev, ale nejsou jimi. Večeře Páně je tak pouhou připomínkou s důrazem na společenství těch, kteří se shromažďují kolem 'stolu Páně'. Tohoto názoru se drží reformované církve, baptisté a letniční církve.
Ve všech případech je však slavení Večeře Páně ritualizovaným zpřítomněním Boží milosti.
Svátost Eucharistie
[editovat | editovat zdroj]V dnešní církvi je Eucharistie jednou ze sedmi svátostí a je vnímána jako svátost díkůčinění. Může ji udílet biskup nebo kněz.
Podmínky pro přijetí svátosti
[editovat | editovat zdroj]Obecně platí, že tuto svátost může přijmout pokřtěný člověk, který nemá na svědomí těžký hřích a splňuje další podmínky danou církví uložené.
Římskokatolická církev
[editovat | editovat zdroj]V římskokatolické církvi se zachovává tradice prvního sv. přijímání, kde všechny děti z farnosti, které jsou starší 6 let, společně po přípravě a individuální první zpovědi poprvé přijmou Tělo Kristovo. Do začátku 20. století byla věková hranice vyšší. První svaté přijímání bývá konáno slavnostním způsobem při vhodné příležitosti (často v rámci slavnosti Těla a Krve Páně na přelomu jara a léta, případně v jiném termínu, který se jeví vhodný).
Svaté přijímání může přijmout pokřtěný člověk, který již byl u prvního svatého přijímání, nemá na svědomí těžký hřích a není stižen církevními tresty, které mu přístup k přijímání zakazují.
V římskokatolické církvi může být v mimořádných případech uděleno svaté přijímání nekatolíkům,[11] liberální duchovní však razí výklad, podle kterého je možno přijímání udělit každému, kdo věří v přítomnost Krista v této svátosti, a zákaz podávat přijímání nekatolíkům v praxi často ignorují.[zdroj?]
Pravoslaví
[editovat | editovat zdroj]Pravoslavná církev umožňuje účast na přijímání pouze pravoslavným křesťanům (tedy obvykle pouze svým vlastním věřícím, intercommunio se zde nepraktikuje[pozn. 1]), a to i nemluvňatům od okamžiku jejich křtu. V pravoslavné věrouce neexistuje nauka o dědičném hříchu (respektive je zde jiné chápání následků prvotního hříchu, než v katolické církvi),[13] dítě je tedy chápáno jako neschopné vědomého hříchu až do doby nabytí schopnosti rozlišovat dobro a zlo. Je tedy bezhříšné a je tedy možné mu přiměřeným způsobem podat přijímání. Dítě se obvykle začíná zpovídat (tedy již vyznávat hříchy, jichž si je vědomo) v době kolem začátku školní docházky. Někdy se připouští i pozdější hranice nutnosti před přijímáním se vyzpovídat, například od dvanácti let.[14] Dospělí se zpovídají buď pokaždé, když chtějí přijímat (obvyklejší praxe), nebo může zpovědník stanovit lhůtu, po kterou může věřící přistupovat k přijímání po absolvování jedné zpovědi opakovaně (méně obvyklá praxe, podobná katolické, kdy k pravidelnému přijímání stačí například jedna zpověď za měsíc). Před liturgií, na níž hodlá přijímat, by se věřící měl pokaždé pomodlit určené přípravné modlitby,[15] v některých církevních obcích se lze setkat s praxí, že tyto přípravné modlitby (tzv. Kánon ke sv. Přijímání) se modlí nahlas žalmista po hodinkách, když kněz ještě koná přípravnou část liturgie, tzv. proskomidii.
Utrakvismus
[editovat | editovat zdroj]Utrakvismus přiznává právo přijímat všem pokřtěným (tedy i malým dětem) vzhledem k tomu, že plného rozumového pochopení nejsou schopni ani dospělí.
Svátosti
[editovat | editovat zdroj]Mezi svátosti patří mimo eucharistii ještě:
Liturgie
[editovat | editovat zdroj]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3e/Folio_189v_-_The_Communion_of_the_Apostles.jpg/220px-Folio_189v_-_The_Communion_of_the_Apostles.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/af/Lat-egl-essince.jpg/220px-Lat-egl-essince.jpg)
Navzdory rozdílům v různých církvích a ritech si existuje v eucharistické liturgii mnoho společných prvků. Některé z nich jsou dosvědčeny historickými prameny již ve 2. a 3. století.
- vyznání hříchů
- Gloria (pouze v neděli a o svátcích)
- vstupní modlitba
- čtení z Písma
- homilie či kázání
- vyznání víry (pouze o nedělích a svátcích)
- přímluvy (modlitba věřících)
- přinášení darů
- eucharistická modlitba
- preface
- Sanctus
- anamneze
- epikleze
- „tajemství víry“
- velká doxologie
- modlitba Páně
- pozdravení pokoje
- Agnus Dei
- lámání chleba
- přijímání
- Závěrečná modlitba
- požehnání a propuštění lidu
Pořadí jednotlivých úkonů se může lišit mezi různými liturgickými tradicemi.
Římskokatolická církev
[editovat | editovat zdroj]V římskokatolické církvi se eucharistie neboli Nejsvětější svátost také uchovává v kostelích (z praktických důvodů se uchovává pouze Tělo Kristovo), a to ve svatostánku (též tabernákulum, či řidčeji sanktuárium) v liturgických nádobách. Tyto nádoby mají podle tvaru a funkce rozdílné názvy: ciborium – v něm se uchovávají malé hostie, které přijímají věřící účastníci bohoslužby, dále pyxida (je buď celokovová, neprůhledná, nebo se skleněným průhledem, pak se jí říká též custodia) – v ní se přechovává tzv. „velká hostie“ umístěna do zvláštního úchytu nazývaného lunula, která se vkládá do monstrance. Také se někdy do svatostánku dává přímo monstrance. V té je vystavována při tzv. (eucharistickém) výstavu, neboli věřící jsou vyzváni k adoraci (klanění). Zprvu se totiž eucharistie uchovávala, jen kvůli nemocným křesťanům, aby ti, kteří se nemohli zúčastnit mše svaté, mohli být posilněni Kristovým tělem, a to buď k uzdravení nebo k přechodu ze smrti do věčného života (toto poslední svaté přijímání se nazývá viatikum, tzv. pokrm na cestu z latinského via – cesta). Teprve později (za sv. Františka z Assisi) se začínala šířit úcta klanění se Tělu Kristovu a s tím související snaha o čistotu liturgických pláten a vytvoření všech pravidel, jak uchovávat tuto svátost.
Jedním z těchto pravidel je tzv. věčné světlo svítící poblíž svatostánku, které svým svitem má upozornit – pokloň se před Pánem, jenž se dal uvěznit…
Jak šla staletí, úcta v katolické církvi se prohlubovala, bylo složeno mnoho písní k oslavě Nejsvětější svátosti (nejznámější z nich pochází od sv. Tomáše Akvinského: „Adoro Te Devote“ – Klaním se Ti vroucně…), byly zavedeny adorace a procesí a dokonce vznikl svátek Těla a Krve Páně neboli lidově Boží tělo.
Eucharistické zázraky
[editovat | editovat zdroj]Přehled eucharistických zázraků, tedy zázraků souvisejících s proměněnou hostií, podává časopis Milujte se!.[16]
Ostatní
[editovat | editovat zdroj]Proměněné hostie (eucharistie) byly vzaty i do vesmíru, a to v roce 2013 americkým kosmonautem a katolíkem Michaelem Hopkinsem. Podle vlastních slov šlo o šest hostií, z nichž každá byla rozlomena na čtyři části, aby mohl tělo Kristovo přijímat každý týden, který strávil ve vesmíru.[17]
Kosmonaut a presbyteriánský starší Edwin Aldrin přijal r. 1969 večeři Páně na povrchu Měsíce (na palubě přistávacího modulu Apolla 11).
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Poznámky
[editovat | editovat zdroj]- ↑ V rámci římskokatolické církve se připouští za určitých okolností (v případě momentální nedosažitelnosti vlastní formy bohoslužby) aby katolík šel přijímat na pravoslavnou liturgii. Jde však o jednostranné ustanovení katolické církve, se kterým se pravoslavní neztotožňují. A vzhledem k tomu podávající kněz může katolíkovi odmítnout přijímání podat.[12]
Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ PAVLINCOVÁ, Helena, a kol. Slovník judaismus křesťanství islám. Praha: Mladá fronta, 1994. 469 s. ISBN 80-204-0440-6.
- ↑ Akademický slovník cizích slov, Academia, 2001 (ISBN 80-200-0607-9)
- ↑ 1Kor 11, 20 (Kral, ČEP)
- ↑ 1Kor 11, 23–27 (Kral, ČEP)
- ↑ Sk 2, 42 (Kral, ČEP)
- ↑ 1Kor 10 (Kral, ČEP)
- ↑ Sk 2, 46 (Kral, ČEP)
- ↑ Sk 20, 7 (Kral, ČEP)
- ↑ Ignác z Antiochie, List Smyrnenským, 7.
- ↑ Didaché 14,1.
- ↑ Společenství ve svátostech s křesťany jiných církví Archivováno 17. 8. 2016 na Wayback Machine., ČBK, Praha 2002
- ↑ Vira.cz: Možnost svatého přijímání v pravoslaví. Dostupné online.
- ↑ Orthodoxia.cz: Dogma o dědičném hříchu. Dostupné online.
- ↑ Pravoslavný katedrální chrám sv. Cyrila a Metoděje: Zpověď a přijímání Eucharistie. Dostupné online.
- ↑ Pravoslavi.cz: Modlitební řád ke svatému přijímání. Dostupné online.
- ↑ http://milujte.se/storage/dalsi/milujte-se-2013-26.pdf, s. 6–15.
- ↑ https://aleteia.org/2020/11/16/spacexs-resilience-commanded-by-astronaut-who-flew-with-eucharist
Související články
[editovat | editovat zdroj]- Svaté přijímání
- Večeře Páně
- Svaté tajiny
- Mše
- Římský ritus
- Božská liturgie
- Iniciační svátosti
- Reálná přítomnost
- Eucharistiáni
Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu Eucharistie na Wikimedia Commons
Slovníkové heslo eucharistie ve Wikislovníku
- Jezte mi tělo, pijte mi krev. Kulturní dějiny eucharistie: pohoršení, kanibalismus a kreativita
- (německy) Netzwerk Eucharistie
- MARTINEK, Filip Gorazd: Eucharistie spojuje : Český zápas č. 33/2022, s. 9.