Іллєнко Юрій Герасимович
Ю́рій Гера́симович Іллє́нко (1936–2010) — український кінооператор («Тіні забутих предків»), кінорежисер («Криниця для спраглих», «Вечір напередодні Івана Купала», «Білий птах з чорною ознакою», «Легенда про княгиню Ольгу», «Молитва за гетьмана Мазепу»), сценарист і політик. Представник хвилі «українського поетичного кіно».
Юрій Іллєнко | |
![]() | |
![]() | |
![]() |
Цитати
ред.
# А Б В Г Д Е Є Ж З И І Ї Й К Л М Н О П Р С Т У Ф Х Ц Ч Ш Щ Ю Я |
В
ред.- Віднині я буду писати лише сам собі. Тобто Богові в Собі. Буду грішити, проте це гарантія, що мені ні від кого нічого не треба: ні раю, ні гонорару, ні слави, ні хули, ні визнання, ні заборони.
Від Якутовича так і віяло шляхетністю, розумом, чистим сумлінням і геніальністю, і незакінченим дитинством. Я якось одразу відчув, що ця людина відіграє велику роль у моєму житті. І відразу довірився йому[1]. — Зі спогадів |
Врятуймо мову — мова врятує нас! |
|||||
Г
ред.- Гоголь натомість шляхетського козацького жупана сам для себе скроїв, сам пошив і сам натягнув на себе чиновницьку імперську «Шинель».
- Головний інструмент геноциду проти мене — дезінформація.
Д
ред.- Драч мав неабиякий вплив на Параджанова під час знімання «Тіней забутих предків» і багато в чому сформував концепцію фільму — я цьому свідок. Драч був автором сценарію культової Криниці для спраглих". Нарешті, Драч є автор сценарію найпотужнішого кіношедевра ХХ століття — Осикового «Кам'яного хреста». Це фільм на віки.
- Ні. Ще одне речення: саме Іван доклав титанічних і довготривалих зусиль, аби якісно роз'яничарити мене. Речення вийшло тупоголовим, банально патосним, але точним по суті. Роз'яничарював чверть століття.
- …Досвід не передається. Мій досвід умре разом зі мною. Проте я можу передати мої подорожні карти часу-простору, по якому я блукав, набуваючи свого досвіду.
Ж
ред.- Жодну з ролей людині не зіграти переконливо без віри.
К
ред.- «Кобзар» — не Книга, «Кобзар» — Конституція України.
Коли я молодим (ще достатньо живим) російськомовним яничаром, всипаним бруньками першої ярової слави і озброєний до зубів запеклою любов'ю до кіна, в бромисто-срібних шатах московського кіноконкіскадора, верхи на викраденому зі стійла Сергія Урусевського Пегасі, прискакав на запрошення Сергія Параджанова на кіностудію Довженка, то не знайшов тут жодної живої душі, яку можна було завоювати. Або, на крайвипадок, покалічити любовю до модернового кіна. Тубільцями кіностудії були лише привиди соціалістичного реалізму[1]. — Зі спогадів |
Л
ред.Лежу я собі в полі (піваршина під чорною масною прозорою землею) Полтавської битви. Під час полтавської, а може, поза часом. В мертві очі б'ють копита коней <...>. До речі, лежу я зручно на кістяку такого самого кипчакського чорта, ніби вершник Тохтамиша, ну, звичайно, кістяк вершника Тохтамиша, якщо не вершника Апокаліпсиса. |
М
ред.- Мій досвід каже, що порятунок може бути лише через національну ідею.
- Моя зброя — мій інтелект.
Н
ред.- Найзмістовніше життя у світі, найвеличніша поема світу, найбільший епос світу містить лише шість слів — Світ ловив мене, але не впіймав.
П
ред.- Постмодернізм — то взагалі клонування копій, які не мають у житті відповідників.
С
ред.- Свобода для митця — це талант. І хоча Чехов стверджував, що стислість — сестра таланту, не вірте йому. Талант не має сестер. Не має і братів. Навіть батька нема. Талант — круглий сирота.
- Спочатку було Слово. І Слово було Бог. Наприкінці теж буде Слово. Нічого, крім Слова, не залишиться. Але, боюся, Слово вже буде в Сатани. І Слово стане Дияволом. Слово в Диявола — це кінець Світобудови — Звалище Цивілізацій — Звалище Слів…
- Століття бездержавного існування нації непомітно для тубільців перетікають у підокупаційне існування у форматі фантомної псевдонезалежної держави.
Т
ред.- Телескринька сьогодні — це міні-труна українській національній ідеї.
У
ред.Улісс стирчить з мене, з кожного мого кінотексту. Цей текст, текст Доповідної Апостолові Петру, теж є ще й досі мною неоприлюдненими чернетками мого Улісса[1]... — Зі спогадів |
Ч
ред.- Чи є щось правдивіше за Правду?
- Є.
- Неправда.
- Бо Неправда пильнує, аби бути переконливою, а Правді байдуже до того, яке вона справляє враження на користувача. Тому Неправда здебільш бездоганна. Правда — брудна, нечесана, немита і в усі часи служила наймичкою у брехні.
Щ
ред.- Що означає словосполука «друга державна мова»? Воно означає, що ніби існує на цьому терені друга держава — і не менше. Паралельна держава. Російськомовна держава. Тіньова держава, якій ніби належить левова частка економіки, мови, культури, історії, території, віри, сумління і нещастя корінної нації. Проте таке явище в історії має більш виразну і бездоганну дефініцію — окупація.
Я
ред.- Я — вільний — зняв фільм, який мріяв зняти все своє життя. Не за сценарієм. Бо другу половину життя вірив лише своїй інтуїції, своєму генію (геній є в кожного, я про це вже писав, — дехто в нього не вірить, а я вірю) і Господу Богові. І жив не за сценарієм. Я — камінь з Божої пращі.
- Якщо ти будуєш дім і сказав, що «я його закінчив», — це вже не дім, а домовина.
- Яку гарну назву знайшов Вадим Скуратівський для моєї десятирічної черги — «кіноцид»!
Про Юрія Іллєнка
ред.Іллєнко любить загальні та далекі плани: його герої часто здаються лише цяткою, що рухається великим полотном екрану. Схоже на людей із пейзажів українського художника Сергія Васильківського. Вони невіддільні від свого середовища: Орест чи Петро – від Буковини, Марічка – від Карпат[2]. — Зі статті «Як впізнати кіномову Кіри Муратової, Юрія Іллєнка та Сергія Параджанова. Візуальні цитати українських режисерів» (2020) |
|||||
— Тетяна Кулик |
Побудова кадрів у Юрія Іллєнка вишукано проста: він не перевантажує глядача деталями та дотримується простих прямих і діагоналей. Таку композиційну простоту можна зауважити в його режисерському дебюті «Криниця для спраглих». Тут візуальна мова врівноважує сюжет: метафоричність та сюрреалістичність історії чоловіка, який піклується про свою криницю, доповнюється мінімалістичною композицією і звуком. Актори тут, до речі, майже не розмовляють, і через домінування звуків води, шурхотіння чи тупотіння виникає ефект ASMR[2]. — Зі статті «Як впізнати кіномову Кіри Муратової, Юрія Іллєнка та Сергія Параджанова. Візуальні цитати українських режисерів» (2020) |
|||||
— Тетяна Кулик |
Про візуальний стиль Іллєнка варто говорити не лише в контексті його режисерських робіт, але й фільму «Тіні забутих предків» Сергія Параджанова, де Юрій був оператором. Саме він наполіг на динамічній, барвистій картинці, що не була притаманна Сергію – той надавав перевагу статичним кадрам. Згодом цю «живу» камеру Іллєнко використав у кінокартинах «Вечір на Івана Купала» й «Білий птах із чорною ознакою». У його пізній стрічці «Лебедине Озеро. Зона» статичних кадрів узагалі немає – камера рухається постійно, ніби зйомка майже аматорська чи документальна[2]. — Зі статті «Як впізнати кіномову Кіри Муратової, Юрія Іллєнка та Сергія Параджанова. Візуальні цитати українських режисерів» (2020) |
|||||
— Тетяна Кулик |
Те, що останні вісім років Юрій Іллєнко не мав доступу до кінокамери, — це злочин влади України, яка пустопорожньою балаканиною прикривала кримінальні оборудки, заявляючи, що на українське кіно в неї немає грошей. Юрій Іллєнко не поскупився на характеристики для цієї влади. І його словами, які залишаються ще актуальнішими сьогодні, коли він уже пішов від нас, завершимо рецензію «Автопортрета себе іншого в натурє»: «Виходить, що тотально для всіх-всіх важливішим з мистецтв є кіно <...> лише незалежним українцям кіно по барабану[1]...» — Зі статті «Кінорежисер і його автопортрет» |
|||||
— Лариса Брюховецька |
У «Доповідній апостолові Петру» Юрій Іллєнко нагадує, що історичний час — не лінійний, а синхронний. А його власне життя не лінійне, а перпендикулярне до самого себе. Справді, автор відкидав хронологічну послідовність: думки, спогади, асоціації, факти подавав хаотично як потік свідомості. Важливий спогад: коли трапився йому «Улісс» Джойса, він «знав абсолютно все, що буде в книжці далі, на наступній сторінці, і ще глибше і аж до... Таке собі дежавю на 42 умовних друкованих аркушах[1]». — Зі статті «Кінорежисер і його автопортрет» |
|||||
— Лариса Брюховецька |
Якщо про зовнішність, то її схарактеризував Сергій Параджанов, назвавши один зі своїх колажів «Імператор Юрій Іллєнко». Одне слово - а все сказано. Юрій Герасимович іронізував: «І за римських Цезарів я не відповідаю, хоч і доношую чиєсь імператорське обличчя. Секонд фейс, хоча і з імператорського плеча[1]». — Зі статті «Кінорежисер і його автопортрет» |
|||||
— Лариса Брюховецька |
Примітки
ред.Джерела
ред.