Інокентій Ґізель
Іноке́нтій Ґі́зель (нім. Innozenz Giesel, 1600 (?) — 18(28) листопада 1683) — український православний діяч німецького походження. Вчений-богослов, філософ, історик. Священнослужитель Київської митрополії, архімандрит Києво-Печерського монастиря (1656–1683). Ймовірний автор «Київського Синопсиса», першого підручника з історії України.
Інокентій Ґізель | |
![]() | |
![]() | |
![]() |
Цитати
ред.Із «Трактату про душу», 1645-1647 рр.
ред.Скільки родів одушевлених істот, стільки й родів душ[1]. |
У будь-якій живій істоті немає багатьох душ, а є тільки одна-єдина. Немає жодної причини, з якої одна й та ж душа не могла б бути у нерозумних тварин началом життя, а в людях — началом життя, відчування і мислення. Отже, не слід обстоювати наявність багатьох душ[1]. |
Оскільки всі частини [тіла] живуть, вони, отже, оформлюються душею, бо в кожній нашій частині здійснюються життєві дії[2]. |
Існує п’ять різновидів здатності душі. Здатності душі або пов’язані з пізнанням, або є також здатність вегетативна. Якщо ж здатність, пов’язана з пізнанням і таке пізнання здобувається через чуття, вона буде здатністю чуттєвою; якщо воно [пізнання] буде здатністю, відбувається у більш високий спосіб, тобто з допомогою інтелекту, вона буде здатністю мисленною[2]. |
Що кращим і досконалішим є вітальний темперамент, то довше зберігається поєднання душі з органічним тілом і триває як одушевлене тіло. |
Чому п’яниці скоріше помирають? Причиною є те, що, засвоївши тепло, вони швидше втрачають основну рідину і руйнують внутрішнє тепло, оскільки вичерпують його поживу[2]. |
Тваринне або чуттєве прагнення поділяється на два різновиди: на те, що пов’язане з бажанням, стосується переслідування добра й уникання зла. Те ж, що викликає роздратування, дещо ускладнене, бо стосується не просто бажання блага, а важкого його здобування і так само важкого уникнення зла. Приміром, собака хоче їсти. Але якщо присутній охоронець, він не насмілюється підійти, щоб не бути побитим. Коли б не було охоронця, його спонукало б лише бажане прагнення цієї їжі[2]. |
Інтелект найвищою мірою сповнений світлом, а воля сама по собі сліпа. Отже, інтелект найвищою мірою скеровує волю, як і інші здатності душі та й себе самого[3]. |
Із твору «Метафізичний трактат», 1646-1647 рр.
ред.Кожне сутнє є істинним без якогось витвору нашого розуму[3]. |
«Добре» узгоджується з Божою волею і тому є добрим[4]. |
Особисті властивості, а найчастіше особисті відношення обмежують досконалість, оскільки вони є персональними[4]. |
Нічого не буває такою мірою злом, щоб не мало чогось властивого для добра[4]. |
Те, яке вважається найгіршим, завжди відкрите для якогось розуміння доброго[4]. |
Усяке сутнє є добрим, а добре є бажаним[4]. |
Коли що-небудь вибирають, то рішення буде завжди правильним, якщо вибір падає на моральне добро[4]. |
Те є кращим, що більше узгоджується з Господнім милосердям[4]. |
Краще, щоб Бог усіх любив негативно, ніж ненавидів позитивно[4]. |
Не можна розумно бажати того, чим би порушувалося Боже правосуддя[4]. |
Те, що певного мірою уподібнюється до Бога, є кращим, ніж те, що не уподібнюється до Бога, а тому буття краще, ніж небуття[4]. |
Меншому нещастю треба віддавати перевагу перед більшим нещастям[4]. |
Мене немає там, де я не існую[4]. |
Інша є совість сумнівна, що не із супротивних суджень постає, але в обох сумнівається і не тямить: творити щось чи не творити? Є ще совість підозріла чи знічена, йде із легших домислів та вказівок, а добре бачить злих і судить, що гріх не є гріх[5]. |
Воля є духовна сила розумної душі, коли душа прихиляється через перед цим пізнане від Розуму до доброго[5]. |
Перший плід нечистоти є сліпота Розуму[5]. |
У людському гніві є чотири [складники]. Спершу відчуття якоїсь образи чи зла від когось нанесеного; друге — розпалення крові при серці, тоді-то скупчується тваринний пар у серці в поміч людині щодо нанесення зла від когорсь, і кров од того гарячиться, як і зовнішній рух серця, трепіт у вухах, червоність чи блідість на лиці, лють ув очах, зміщення у мові, тобто волання та й воля до нанесення зла. І на цьому четвертому тримається в людині гріх[6]. |
Гнів розважливий чи праведний є, власне, сама ревність чи жалість до правди і до праведної відомсти за розумом[6].
Догмат: які є гріхи подружнього стану
ред.Подружжя мають спитувати у совісті своїй у різних випадках, зокрема, коли впадають у перелюбство, хоча не ділом, а серцем, думаючи про тілесний зв'язок із чужим[6]. |
Коли чоловік вимагає виконання подружнього обов'язку неправедно, хоча вже не має влади, бо прийняв чернецтво[6]. |
Коли задля зручності для себе йдуть на пошкодження плоду, власне, жінка, хоч не дбала, аби не зачати, а потім хоче позбутись[6]. |
Коли не живуть із собою мирно, але незгодою зневажають і утяжують одне одному недоліки не пробачаючи[7]. |
Коли не хочуть жити разом, а одне одному без зголошення вини залишають, хоч кожен має владу над своїм тілом, одне від одного стороняться без вини[7]. |
Коли чоловік ставиться до жінки, як до рабині, не ставлячись до неї, як до другині своєї, хоч єдиним тілом між собою є[7]. |
Коли без вини безчестить і б’є підчас суворо і люто, як рабиню і творить це увіч із гніву та ненависті, а не для подружнього виправлення[7]. |
Коли, навпаки, не прискоромлює задля виправлення жіноче безчиння, бо подобає йому домашніх своїх знати і розпутність виправляти[7]. |
Коли не забороняє їй неробство і коли сам бездіяльним пробуває і не хоче працею своєю допомагати домашнім на потребу, оскільки за природним законом має дбати голова про членів[7]. |
Коли жінка хоче володіти мужем, не зважаючи, що чоловік є голова жінці, не виконуючи заповідь: жінки чоловікам своїм мають покорятися, як Богу. І знову: жона хай боїться свого мужа[7]. |
Коли ж його не шанує і не підлягає його волі, а чинить із ним всупереч, свариться з ним і гнівається, подаючи і йому причину як взаємного гніву чи надміру опечалюючи його[7]. |
Коли хоче зводити дім, неважачи чоловіка, здорового і сильного до будівництва, зневажаючи природний закон, що голова членами будує[7]. |
Коли спустошує маєток чоловіка без його волі, як сама собі хоче, без огляду на нього, хіба б прагла речей, потрібних собі, дітям і челяді, щоб належне було харчування, про що чоловік дбати має, а сам нічого тут не робить і є скупий[7]. |
Коли піклуванням у домі не допомагає, не виконуючи того, що вона помічницею створена є від Бога, але час на виправах марнотних тратить, на виправах марнотних і негідних, a душу на тих, що шкодять, губить, та ж бо в найбагатших домах на прикраси собі, на натирання лиця, на викладки волосся чи на якомусь іншому зовнішньому укладенню з немалим марним видатком, брехнею і спокушенням[8]. |
Не тільки молоді мужатки, але й інші жіночої статі грішать. І тим іще гірше, коли б якась прикрашала себе святим наміром, а щоб якомусь блудному догідна явилася б. І якби котрась відала тільки, як хтось, поглянувши на її красу, ранився похіттю блудною, але не зважає на те, а змогла б зручніше від його очей ухилитися, самохітно виставляючись йому, хоч не мала б ніякого помислу до гріха, оскільки любов у Бозі зобов'язує віддаляти від ближнього причину до його гріха[8]. |
Придивись, як котрась жінка грішить супроти заповіді апостолової такої: подобає жінкам бути чесними чи стидливими, не наклепницями, ані навадницями, тверезими, вірними у всьому[8]. |
Примітки
ред.- ↑ а б в г Мудрість, 2019, с. 197
- ↑ а б в г д е ж Мудрість, 2019, с. 198
- ↑ а б в г д е ж и к Мудрість, 2019, с. 199
- ↑ а б в г д е ж и к л м н Мудрість, 2019, с. 200
- ↑ а б в г д е Мудрість, 2019, с. 201
- ↑ а б в г д е ж Мудрість, 2019, с. 202
- ↑ а б в г д е ж и к л Мудрість, 2019, с. 203
- ↑ а б в Мудрість, 2019, с. 204
Джерела
ред.- Мудрість передвічна. Афоризми давніх українських мислителів ХІ - поч. ХІХ ст. Упоряд. Валерій Шевчук. — Київ: Кліо, 2019. — 440 с. — ISBN 978-617-7023-96-7