Ефрос Анатолій Васильович
Анатолій Васильович Ефрос (справжнє ім'я: Натан Ісайович Ефрос[1]; 3 липня 1925, Харків, УРСР, СРСР — 13 січня 1987, Москва, РРФСР, СРСР) — радянський режисер театру і кіно, педагог. Заслужений діяч мистецтв РРФСР (1976).
Ефрос Анатолій Васильович | |
![]() |
Цитати
ред.«Життя взагалі драматичне. На момент мого приходу до театру деякі шанувальники Таганки вважали, що Таганка має закритися. Але в театрі працювало сто акторів, усім їм було вже років по сорок, і припиняти роботу чи шукати її десь на боці здавалося просто безглуздо. Я вважав, що рятуватися треба роботою. |
«Це вірно. У багатьох театрах йдуть, а іноді «лежать» мої спектаклі. Спочатку – Дитячий театр, потім театр Ленінського комсомолу, театр на Малій Бронній. У МХАТі ставив, у «Сучаснику», в Єрмоловському театрі, у театрі Мосради, у Театрі кіноактора… Усе це нелегко. Але в той же час у мене виникала необхідність зробити якийсь стрибок, щось нове в собі розбурхати — і в цьому є щось. Мабуть, взагалі митцю треба не боятися змінювати своє життя. Не можна дуже жити стабільно. Актори, якщо вони сидять на своїх місцях довго і міцно, обростають ремеслом, обростають навіть певним колом глядачів, яке їм все прощає. Вони стають спокійними, їх нічого не турбує, вони навіть не бояться провалу. А взагалі, треба боятися провалу. Не можна робити спектаклі напевно, краще досвід, який невідомо чим закінчитися». — про виступи в багатьох театрах, бо не було одного постійного майданчика в інтерв'ю газеті «Известия» «Жизнь вообще очень драматична». Интервью Анатолия Эфроса Н. Исмаиловой (9 січня 1987 року) |
«Перше – принциповість Таганки, її громадянський початок. Актори тут на відміну багатьох інших тісно пов'язані з життям. Вони «з вулиці» у високому значенні цього слова, вони ніби вирвані з натовпу, вони частина її, вони не Актор Акторичі, вони знають, що таке суспільні питання. І друге — мені здається, життєвості тут було знайдено захоплюючу ігрову форму. Можливо, брехтівська, можливо, мейєрхольдівська, можливо, вахтанговська... Вони чудово склали ось це поєднання чотирьох портретів — Станіславський, Вахтангов, Мейєрхольд і Брехт». — про те, чому театр на Таганці завоював такий авторитет в інтерв'ю газеті «Известия» «Жизнь вообще очень драматична». Интервью Анатолия Эфроса Н. Исмаиловой (9 січня 1987 року) |
«Театральна аудиторія дуже змінилася. Справа в тому, що все розуміється із запізненням. Театральний бум, який був п'ятнадцять-двадцять років тому, дійшов до слуху «кіношної» публіки, і ця «кіношна» публіка заповнила театральні зали. Бум уже минув, а наші зали заповнені. Але вони наповнені публікою, яка театр не любить, п'єси називає сценаріями. Іноді бачиш молодят, які мають картку на відвідування театрів, виставок, музеїв. І ось вони приходять на Таганку: вони зайняті собою, вони обіймаються... і слава богу. А є публіка, котра любить саме театр як мистецтво. Цю публіку, на мою думку, кожен театр зараз втратив. Ми її збили з пантелику, ми дуже перемішалися і помінялися адресами… На Бронній у нас була своя публіка: вона багато разів дивилася «Одруження», знала дублерів, порівнювала. Ця публіка цікавилася цим театром. Про Таганку і говорити нема чого. Тут була своя публіка, дуже широка — студентство, загальна маса театралів та інтелектуалів. Мабуть, тільки зараз на Мізантропі я побачив, що в залі збирається знову публіка, яку можна назвати театральною. Вона дуже гарна». — про зміни в уподобаннях театральної публіки в інтерв'ю газеті «Известия» «Жизнь вообще очень драматична». Интервью Анатолия Эфроса Н. Исмаиловой (9 січня 1987 року) |
«Мистецтво! Мистецтво взагалі не повинно лише відбивати, воно має протистояти. Але це неможливо, скажімо, без особливої атмосфери у театрі. Наразі особливу атмосферу театру порушено. Це прохідний двір, коридор, який часто не опалюється — ну як у ньому зберегти відчуття храму? Це давно не храм, смішно вже, що в пальто не можна пройти сценою і що Станіславський навшпиньки ходив. Цього вже ніхто не пам'ятає, це вже нема кому розповідати і нема де розповідати. Боюся, що наші учні взагалі не знатимуть, що таке МХАТ. Адже ми цим жили». — про те, що у мистецтві може протистояти механістичності в інтерв'ю газеті «Известия» «Жизнь вообще очень драматична». Интервью Анатолия Эфроса Н. Исмаиловой (9 січня 1987 року) |
Примітки
ред.- ↑ Анатолій Ефрос в енциклопедії «Кругосвет». Процитовано 2024-03-17.