Рост Юрій Михайлович
Юрій Михайлович Рост (* 1 лютого 1939, Київ, УРСР) — російський фотограф, журналіст, письменник, актор.
Рост Юрій Михайлович | |
![]() | |
![]() | |
![]() |
Цитати
ред.«Я з Києва. Я народився у Києві в акторській родині. Я думаю, що батько теж був значною мірою моїм учителем, хоча він навіть цього не підозрював. Тому що, будучи актором дуже відомим у Києві, у 41-му році, маючи броню, можливість працювати у фронтових бригадах, 27 червня пішов до армії. Я знаю дві такі історії, ще одна людина, яка теж могла уникнути армії, був Віктор Некрасов, з яким вони дружили, батько дружив, Некрасов теж якоюсь мірою був актором. І ось цей приклад був для мене надзвичайно важливим». — про походження в інтерв'ю «радіо Свобода» Фотограф и публицист Юрий Рост (3 грудня 2013 року) |
«Це початок 1960-х. Вже у 66-му році я приїхав на практику до “Комсомольської правди”, тоді це була дуже гарна газета, до Москви. Це був відважний вчинок, бо до того не займався журналістикою. З усього, що я написав, була одна розповідь, яку надрукували у стінгазеті факультету журналістики, і все. А вже школою та досвідом я обзавівся у “Комсомольській правді”. Там були люди, з якими я дружив і котрі не вчили, але в яких можна було вчитися. |
«Я фотографував батьків, звичайно, тому що я фотографую з 46 років. Мій дядько, який також воював, йому вдалося дійти до Німеччини, привіз мені апарат. Фотографію, ось ці діти, знято цим фотоапаратом. Нерегулярно фотографував, але якісь фотографії збереглися. Ось, до речі, фотографія мами у комунальній квартирі, яка була на всіх виставках. Я фотографував їх, так. Але я більше люблю фотографії довоєнні чи батькові військові. Це не парадні фотографії, видно, які гідні люди. Він воював спочатку під Києвом, перше поранення, потім повернувся опинився в ржевському казані і його, на щастя, тяжко пораненого встигли витягнути до того, як замкнувся казан і було знищено величезну кількість радянських солдатів». — про фотографування в інтерв'ю «радіо Свобода» Фотограф и публицист Юрий Рост (3 грудня 2013 року) |
«Час умовний. Ми самі нарізаємо його на відрізки. Роки у різних календарях та релігіях різні. Якщо якась відома людина гідно, а іноді негідно, як деспот, прожила життя, люди іноді називають відповідний період його ім'ям. Наприклад, кажучи «сталінський режим», ми маємо на увазі певний час. Для мене час становлять люди, які жили поряд зі мною. |
«Однією з головних прикмет часу для мене стала втрата друзів. Не хочеться про це говорити, але за останні два роки пішли, можливо, найближчі. Я їх втрачав і раніше, але тепер якось за експонентом. |
«Свого часу я написав Отару Іоселіані, що треба лінуватися. Лінь і неробство — різні речі. Неробство — це така зневіра, а ліньки — ті рідкісні дні та години, коли ти належиш собі. Лінощі це фільтр, який затримує порожні ідеї та пропускає важливі. Припустимо, людина написала п'ять книг, з них хороша — одна. Навіщо він решту написав? Краще б лінувався. Ось Єршов — один «Коник горбунок». Вінєчка Єрофєєв міг написати один твір, і він би вже залишався великим російським письменником — кажу без жодного перебільшення, я думаю, що на моєму віці це найбільша постать у російській літературі. Лінуватися треба». — про правила життя в інтерв'ю глядачам «Современника» Фотограф Юрий Рост: Каждое время оставляет человеку возможность подкручивать усы вверх (28 січня 2022 року) |
«Магія театру в тому, що це не насильницьке мистецтво, на відміну від кіно, де бачиш лише те, що тобі показують. У театрі глядач має вибір. І ще можна прийти на ту саму виставу і сьогодні, і завтра, і побачити щось зовсім різне. Театр добрий тим, що існує в момент, коли ти його бачиш. Для того, щоб постановка жила, має складатися дуже багато чинників на сцені та за її межами. Але коли це відбувається, складно описати емоції — це є абсолютне щастя. У цьому і є, напевно, суть театру: ти завжди виходиш із відчуттям поповнення, здобуття чогось нового. Від кіно, я гадаю, такого не випробувати». — про театр та кіно у інтерв'ю глядачам «Современника» Фотограф Юрий Рост: Каждое время оставляет человеку возможность подкручивать усы вверх (28 січня 2022 року) |
«Іноді з історіями як із фотоплівкою: якщо розповів, поки пишеш — засвітив. Коли надрукуєш, можна скільки завгодно розповідати, але поки що не написав — не можна. |
«Клоунада – це найвище мистецтво. У людині одночасно живуть два клоуни: один щось зображує, а другий за цим стежить. Я думаю, що сміхова культура — дуже важлива та серйозна штука. Цей, з дозволу сказати, балаган дуже добре вбирається в людину і залишається там, створюючи передумови для іронічного осмислення того, що відбувається навколо. Власне, звідси з'являється анекдот. Я вважаю, що клоуни абсолютно необхідні для виживання, для формування правильного сприйняття світу люди. Крім того, вони дають радість, радість і любов. |
Примітки
ред.