Білогородка (Бучанський район): відмінності між версіями
[перевірена версія] | [неперевірена версія] |
Немає опису редагування |
|||
Рядок 61: | Рядок 61: | ||
<!--Що за вали і де вони, варто уточнити, знаю що там є залишки змієвих валів це вони, чи є ще захисні вали Білгорода?-->[[Файл:Вали Білгорода 1.jpg|міні|278x278пкс|Вали літописного Білгорода]] |
<!--Що за вали і де вони, варто уточнити, знаю що там є залишки змієвих валів це вони, чи є ще захисні вали Білгорода?-->[[Файл:Вали Білгорода 1.jpg|міні|278x278пкс|Вали літописного Білгорода]] |
||
Висота валів становить приблизно 60 метрів, ширина валів така, що по верху їх йшла колись дорога. Наймогутніший і найкрутіший вал дитинця (тобто кремля) — з південної сторони. З валів відкривається велична панорама — он та древня дорога на захід вела колись у Чехію, а он звідтіля, з півдня, приходили печеніги. Під стінами дитинця тече річка Ірпінь. |
Висота валів становить приблизно 60 метрів, ширина валів така, що по верху їх йшла колись дорога. Наймогутніший і найкрутіший вал дитинця (тобто кремля) — з південної сторони. З валів відкривається велична панорама — он та древня дорога на захід вела колись у Чехію, а он звідтіля, з півдня, приходили печеніги. Під стінами дитинця тече річка Ірпінь. |
||
Валами оперезані, однак, не тільки дитинець |
Валами оперезані, однак, не тільки дитинець Білгорода, але і посад. Всередині посадських валів знайдені дерев'яні зруби, туго набиті сирцем. |
||
Будинки древлянського міста X століття давно зникли, але вали Білгорода стоять і до сьогодні. |
Будинки древлянського міста X століття давно зникли, але вали Білгорода стоять і до сьогодні. |
Версія за 21:11, 27 грудня 2018
село Білогородка | |||||
---|---|---|---|---|---|
| |||||
![]() | |||||
Країна | ![]() | ||||
Область | Київська область | ||||
Район | Києво-Святошинський район | ||||
Рада | Білогородська сільська рада | ||||
Код КАТОТТГ | UA32080010010043861 | ||||
Облікова картка | Білогородка | ||||
Основні дані | |||||
Населення | 12 645 чоловік | ||||
Площа | 55 км² | ||||
Поштовий індекс | 08140 | ||||
Географічні дані | |||||
Географічні координати | 50°23′39″ пн. ш. 30°13′53″ сх. д. / 50.39417° пн. ш. 30.23139° сх. д.Координати: 50°23′39″ пн. ш. 30°13′53″ сх. д. / 50.39417° пн. ш. 30.23139° сх. д. | ||||
Водойми | р. Ірпінь | ||||
Відстань до обласного центру |
22 (до межі Києва - 10 км) км | ||||
Відстань до районного центру |
12 км | ||||
Найближча залізнична станція | Тарасівка | ||||
Відстань до залізничної станції |
8 км | ||||
Місцева влада | |||||
Адреса ради | 08140, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Білогородка, вул. Леніна[джерело?], 33, тел. 7-72-68 | ||||
Карта | |||||
Мапа | |||||
![]() | |||||
|
Білогоро́дка — село Києво-Святошинського району Київської області, розташоване на правому березі річки Ірпінь, за 22 км від Києва, з яким сполучене шосейним шляхом, і за 8 км від залізничної станції Боярка. Білогородській сільраді підпорядковані населені пункти Білогородка і Шевченкове.
Історія
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/2/22/%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%BE%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%BA%D0%B0_1.jpg/200px-%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%BE%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%BA%D0%B0_1.jpg)
Територія сучасної Білогородки була заселена здавна. В селі виявлено залишки пізньотрипільського поселення (III тисячоліття до н. е.), могильник епохи бронзи (II—І тисячоліття до н. е.), посуд зарубинецької культури (II ст. до н. е.—II ст. н. е.). У VII—IX ст. тут існувало слов'янське поселення, де згодом виникло місто Білгород.
Білгород був одним з пунктів у системі оборони від нападів кочівників. Уперше згадується він в літопису під 980 роком; на той час місто з прилеглими землями знаходилось в особистому володінні великого князя київського Володимира Святославича, тут знаходився князівський палац. 991 року в Білгороді було збудовано фортецю, і місто стало одним з найміцніших форпостів в обороні Київської Русі від кочовиків. Розкопками Вікентія Хвойки в 1909—1910 роках та Інституту археології АН УРСР в 1947 році виявлено фортифікаційні споруди з цегли, дерева і землі, кам'яні фундаменти двох храмів, а також багато окремих знахідок, що свідчать про високий рівень господарства, техніки і культури Київської Русі 11—13 ст. В ці часи площа дитинця Білгорода становила близько 10 га, а всіх міських укріплень — близько 85 га. Білгород був місцем перебування єпископа і тимчасовою резиденцією київських князів. Залишки давнього Білгорода добре збереглися. Дотепер на березі Ірпеня можна бачити його потужні укріплення — глибокий рів і вал заввишки 10—12 метрів, що мав досить складну конструкцію з дерев'яних зрубів, заповнених цеглою-сирцем. Рів і вал оточували місто, яке займало площу понад 120 га. Білгород був одним із найбільших міст Київської Русі і за своїм розміром перевищував такі давньоруські міста, як Чернігів, Переяслав, Рязань, і не поступався перед багатьма середньовічними західноєвропейськими столицями.
Під захистом фортеці поруч з князівським палацом і хоромами бояр та дружинників селилися ремісники і торговці. В XI—XII ст. Білгород був значним ремісничо-торговим центром. Він стояв на торговому шляху, що йшов з Києва до Галичини, Польщі і далі на захід. На території давнього міста розкопано гончарне горно, косторізну, ковальську та інші ремісничі майстерні. Полив'яні плитки, виготовлені білгородськими майстрами, відзначалися складною орнаментацією. Білгород відігравав значну роль і в політичному житті Київської Русі. Він був тимчасовою резиденцією київських князів і місцем перебування єпископа. Білгородом намагалися оволодіти князі, які претендували на київський престол.
На початку XII ст. Володимир Мономах посадив у Білгороді свого старшого сина Мстислава з наміром зробити його згодом великим князем. Претендуючи на київський престол, у 1151 році місто прагнув захопити князь Юрій Долгорукий. Під стінами Білгорода не раз відбувалися бої, які вирішували долю Київської держави. Один з епізодів тривалої боротьби з печенігами відбито у легенді про «білгородський кисіль», записаній в літопису під 997 роком. У ній розповідається, як печеніги, скориставшись відсутністю Володимира Святославича, обложили Білгород. В місті почався голод. За порадою винахідливого городянина жителі викопали два колодязі, в один з них опустили діжку з киселем, в другий — з медом і почастували ними запрошених печенізьких послів. Повіривши, що сама земля годує білгородців, печеніги зняли облогу.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a4/%D0%9A%D0%B8%D1%97%D0%B2%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D0%BE%D0%BA%D1%80%D1%83%D0%B3._%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%BE%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%BA%D0%B0.jpg/170px-%D0%9A%D0%B8%D1%97%D0%B2%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D0%BE%D0%BA%D1%80%D1%83%D0%B3._%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%BE%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%BA%D0%B0.jpg)
Мал. П'єра Де ля Фліза (1848)
Про другий невдалий похід печенігів, яким завдали тут поразки дружини богатирів Альоші Поповича і Яна Усмошвеця, розповідається в літопису під 1004 роком. У 1136 році під стінами міста відбувся бій з половцями, під час якого останні були розбиті. Білгород являв собою значний культурний осередок Київської Русі. Виявлені тут житла XI—XII ст. відрізнялися від звичайних будинків того часу більшими розмірами, складалися не з одного, а з двох приміщень, стіни їх нерідко були облицьовані різнокольоровими полив'яними плитками. Про велич і красу давнього Білгорода дають уяву залишки двох кам'яних храмів, зокрема церкви Дванадцяти апостолів, збудованої 1197 року. Підлога церкви була покрита різно-кольоровими полив'яними плитками, а бані — свинцевими листами. Дотепер збереглися залишки стінного фрескового розпису золотом.
Велике квітуче місто було вщент зруйноване під час монголо-татарської навали у 1240 році. Через деякий час воно відродилося.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/85/%D0%9B%D1%96%D1%82%D0%BE%D0%BF%D0%B8%D1%81%D0%BD%D0%B8%D0%B9_%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4.jpeg/220px-%D0%9B%D1%96%D1%82%D0%BE%D0%BF%D0%B8%D1%81%D0%BD%D0%B8%D0%B9_%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4.jpeg)
Поіменно відомо чотири древлянських міста: Коростень (Іскоростень), Овруч, Олевськ, Малин. Історики також встановили, що Чернігів і Любеч задовго до часів воєводи Добрині належали Древлянській землі (хіба це не сіверянські міста?), але з давніх-давен стали вже полянськими. Але є і п'яте древлянське місто X століття — Білгород, земельна столиця Святослава Древлянського, сина Володимира і Малфреди Чеської, про яку вже коротко йшлося у книзі. Правда, літопис приховує цей ранг Білгорода, заради чого в статті 988 року, де мова йде про роздачу Володимиром князювань синам, згадує земельні столиці, куди посаджені всі сини, крім Святослава. Про нього ж ухильно сказано, що він посаджений батьком у Древлянській землі. Та академіку Рибакову вдалось розгадати, що Святослав Древлянський княжив саме в Білгороді.
Подібно до Любеча, древній Білгород став за століття селом.
Вали древлянського Білгорода
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a0/%D0%92%D0%B0%D0%BB%D0%B8_%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%B0_1.jpg/185px-%D0%92%D0%B0%D0%BB%D0%B8_%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%B0_1.jpg)
Висота валів становить приблизно 60 метрів, ширина валів така, що по верху їх йшла колись дорога. Наймогутніший і найкрутіший вал дитинця (тобто кремля) — з південної сторони. З валів відкривається велична панорама — он та древня дорога на захід вела колись у Чехію, а он звідтіля, з півдня, приходили печеніги. Під стінами дитинця тече річка Ірпінь. Валами оперезані, однак, не тільки дитинець Білгорода, але і посад. Всередині посадських валів знайдені дерев'яні зруби, туго набиті сирцем.
Будинки древлянського міста X століття давно зникли, але вали Білгорода стоять і до сьогодні.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/db/%D0%9B%D1%96%D1%82%D0%BE%D0%BF%D0%B8%D1%81%D0%BD%D0%B8%D0%B9_%D0%BA%D0%BE%D0%BB%D0%BE%D0%B4%D1%8F%D0%B7%D1%8C%2C_%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%BE%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%BA%D0%B0.jpg/185px-%D0%9B%D1%96%D1%82%D0%BE%D0%BF%D0%B8%D1%81%D0%BD%D0%B8%D0%B9_%D0%BA%D0%BE%D0%BB%D0%BE%D0%B4%D1%8F%D0%B7%D1%8C%2C_%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%BE%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%BA%D0%B0.jpg)
Періоди Литовський та Речі Посполитої
Після битви на Синіх Водах 1362 року Білгород опинився під владою феодального Великого князівства Литовського. З того часу він став називатися Білогородкою. Спочатку вона належала Київському замку, а з 1560 року — великому князю литовському.
Повстання Хмельницького
Через місто на початку 1649 року проїжджала «комісія у справах козаків» — де-факто дипмісія — на чолі з Адамом Киселем. Тут посланці короля взнали, що кияни не хочуть пускати їх до свого міста. До Білогородки на таємні перемовини з А. Киселем приїжджав з Києва митрополит в супроводі кількох ченців.[1]
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/3f/XVIII-Bilogorodka.jpg/220px-XVIII-Bilogorodka.jpg)
Релігія
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/uk/thumb/9/9e/%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%BE%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%BA%D0%B0%D1%86%D0%B5%D1%80%D0%BA%D0%B2%D0%B0.jpg/210px-%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%BE%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%BA%D0%B0%D1%86%D0%B5%D1%80%D0%BA%D0%B2%D0%B0.jpg)
20 листопада 2007 року в селі було освячено церкву на честь архістратига Михаїла.
Церкви довгий час в селі не було. Після Німецько-радянської війни зібралася громада, і почалися звершуватися богослужіння в одній із хатин. Проте у 60-ті роки минулого століття і цей храм було закрито.
Нинішнє відродження почалося на початку 90-х років, коли місцевій громаді для відправлення богослужінь було виділено одне з приміщень бібліотеки.
Тим часом йшла робота по збору документів, необхідних для реєстрації громади та початку будівництва храму. Так, у 2000 році був звершений чин закладки наріжного каменю майбутньої святині. Храм належить УПЦ МП.[2].
У селі також є діюча церква Київського патріархату та громада Української Греко-Католицької Церкви.
Спорт
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/ac/%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%BE%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%BA%D0%B0%D1%81%D1%82%D0%B0%D0%B4%D1%96%D0%BE%D0%BD.jpg/180px-%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%BE%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%BA%D0%B0%D1%81%D1%82%D0%B0%D0%B4%D1%96%D0%BE%D0%BD.jpg)
Сільська рада докладає багато зусиль для розвитку футболу в селі. Сьогодні в селі функціонує дитячо-юнацька спортивна школа. Дитячі команди грають в чемпіонаті м. Києва. В Білогородці діє спортивний клуб «Олімп — 5». В якому є секція боксу, боротьби та тренажерний зал. Директор Рискулов А. Т.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/86/%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%BE%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%B1%2C_%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%BE%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%BA%D0%B0_02.jpg/220px-%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%BE%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%B1%2C_%D0%91%D1%96%D0%BB%D0%BE%D0%B3%D0%BE%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%BA%D0%B0_02.jpg)
25 вересня 2010 р. в рамках святкування Дня села було відкрито оновлений стадіон в селі. На церемонію відкриття були запрошені ветерани футбольного клубу Динамо (Київ) які провели товариську зустріч з ветеранами ФК «Білогородка».
У лютому 2017 р. був заснований дитячий футбольний клуб "Білгород Сіті". Головним тренером та президентом якого став майстер спорту міжнародного класу з футзалу Усаковський Юрій Олександрович. Спортивним директором та Віце-президентом є Алексєєнко Олексій Олександрович. Клуб стpімко розвивається і за 2017 вже налічує більше 100 дітей, та встиг вибороти золоті, бронзові медалі на престижному міжнародному футбольному турнірі Fragaria Cup 2017 у Словацькій Республіці, та бронзові медалі у Чемпіонаті Києва (діти 2007 року народження).[джерело?]
Відомі люди
В селі народились:
- Любимець Микола Клавдійович — офіцер Армії УНР.[3]
- Мнишенко Михайло Якович — Герой Радянського Союзу.
- Саєнко Олександр Віталійович — солдат Збройних сил України, загинув у боях за Донецький аеропорт.
- Удовиченко Володимир Петрович — славутицький міський голова.
- Шевченко Сергій Григорович — інженер-геодезист, ліквідатор наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
- Онищенко (Оніщенко) Олег Петрович (1987—2015) — доброволець ДУК, учасник російсько-української війни[4]
Примітки
- ↑ Новицький Іван. Адам Кисіль, воєвода київський // В. Щербак (упорядник, автор передмови). Коли земля стогнала. — К.: Наукова думка, 1995. — 432 с. — С. 352. ISBN 5-319-01072-9 (рос.);
- ↑ У селі Білогородка був освячений новий храм
- ↑ Тинченко Я. Офіцерський корпус Армії Української Народної Республіки (1917—1921): Наукове видання. — К.: Темпора, 2007. — 257 с. ISBN 966-8201-26-4
- ↑ Онищенко Олег Петрович
Література
- Українська радянська енциклопедія : у 12 т. / гол. ред. М. П. Бажан ; редкол.: О. К. Антонов та ін. — 2-ге вид. — К. : Головна редакція УРЕ, 1974–1985.
- Білогородка — Інформаційно-пізнавальний портал | Київська область у складі УРСР (На основі матеріалів енциклопедичного видання про історію міст та сіл України, тома — Історія міст і сіл Української РСР: Київ. — К.: Гол. ред. УРЕ АН УРСР, 1968., Історія міст і сіл Української РСР. Київська область / Ф. М. Рудич (голова ред. колегії) та ін. — К.: Гол. ред. УРЕ, 1971. — 792 с.)
Посилання
- Л. В. Шевченко. БІЛОГОРОДКА // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2003. — Т. 1 : А — В. — С. 284. — ISBN 966-00-0734-5.
- Biłhorod // Słownik geograficzny Królestwa Polskiego. — Warszawa : Druk «Wieku», 1880. — Т. I. — S. 228. (пол.)