Лобов Володимир Миколайович
Лобов Володимир Миколайович | |||||||||||||||||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
![]() | |||||||||||||||||||||||||
Народження | 22 липня 1935 (89 років) Бураєво, Башкирська АРСР, РСФРР, СРСР | ||||||||||||||||||||||||
Країна | ![]() ![]() | ||||||||||||||||||||||||
Приналежність | ![]() ![]() | ||||||||||||||||||||||||
Рід військ | Мотострілкові війська | ||||||||||||||||||||||||
Освіта | Військова академія Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації і Військова академія імені М. В. Фрунзе | ||||||||||||||||||||||||
Роки служби | 1954—1994 | ||||||||||||||||||||||||
Партія | КПРС | ||||||||||||||||||||||||
Звання | ![]() | ||||||||||||||||||||||||
Командування | Середньоазіатський військовий округ | ||||||||||||||||||||||||
Війни / битви | Вторгнення військ до Чехословаччини (1968) | ||||||||||||||||||||||||
Нагороди |
| ||||||||||||||||||||||||
![]() |
Володимир Миколайович Лобов ((22 липня 1935, Бураєво, Башкирська АРСР)) — радянський воєначальник, генерал армії (1989). Начальник Генерального штабу Збройних Сил СРСР (1991). Професор, доктор військових наук, кандидат історичних наук.
Народний депутат СРСР (1989—1991).
Народився у багатодітній сім'ї (6 дітей). Батько працював механіком машинно-тракторної станції (МТС). З 10 років одночасно з навчанням працював у МТС та в колгоспі .
У 1954 році призваний на термінову службу в Радянську Армію. Служив у артилерійському полку 201-ї гірничо-стрілецької дивізії Туркестанського військового округу у місті Сталінабад (нині столиця Таджикистану Душанбе). У вересні 1956 року сержант В. Н. Лобов спрямований на навчання до Рязанського артилерійського училища, яке закінчив у 1959 році. Після закінчення училища залишений командиром взводу курсантів.
У 1960 році пройшов перепідготовку на військових курсах і у вересні направлений у щойно сформовані Ракетні війська стратегічного призначення СРСР, служив керівником взводу курсантів, викладачем та помічником начальника навчальної частини школи підготовки сержантів у ракетній дивізії в Читинській області до 1964 року. Член КПРС .
У 1967 році закінчив Військову академію імені М. В. Фрунзе, призначений командиром мотострілецького батальйону у Групі радянських військ у Німеччині . У серпні 1968 року брав участь у введенні військ до Чехословаччини, силами свого батальйону захопив військовий аеродром під Прагою, а потім кілька важливих об'єктів у Празі. З травня 1969 — начальник штабу, а з 1970 — командир 74-го окремого навчального мотострілецького полку в Групі радянських військ в Німеччині.
З жовтня 1973 — командир 63-ї гвардійської навчальної мотострілецької дивізії в Ленінградському військовому окрузі, генерал-майор (25.04.1975)[1] . З грудня 1975 — командир 26-го армійського корпусу в Архангельську . У 1979 році закінчив Військову академію Генерального штабу Збройних Сил СРСР імені К. Є. Ворошилова . З 1979 року — командувач 28-ї загальновійськової армії в Білоруському військовому окрузі . На чолі армії брав участь у найбільших радянських військових навчаннях " Захід-81 ". Генерал-лейтенант (1980).
З жовтня 1981 року — перший заступник командувача військ Ленінградського військового округу . З червня 1984 — командувач військами Середньоазіатського військового округу . Генерал-полковник (20.10.1984). У грудні 1986 року відмовився на вимогу керівництва Комуністичної партії Казахської РСР виводити війська округу на вулиці для розгону мітингів в Алма-Аті . Відряджувався для участі у роботах з ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, був заступником Голови Державної комісії з ліквідації наслідків аварії.
З січня 1987 — перший заступник начальника Генерального штабу ЗС СРСР, за дорученням Генерального секретаря ЦК КПРС М. С. Горбачова розробив проект військової реформи, який, зокрема, передбачав скорочення терміну термінової служби з 2-х років до 18 місяців. Однак основні положення зустріли незгоду Міністра оборони СРСР Д. Т. Язова, в результаті Лобова було відсторонено з посади в листопаді 1988 року і деякий час перебував у розпорядженні міністра. З 24 січня 1989 року — перший заступник начальника Генерального штабу ЗС СРСР — начальник штабу Об'єднаних Збройних Сил держав — учасниць Варшавського договору . Після розпуску Варшавського договору з березня 1991 року вдруге перебував у розпорядженні міністра. З червня 1991 року — начальник Військової академії імені М. М. Ст. Фрунзе .
Після подій ГКЧП був 23 серпня 1991 призначений начальником Генерального штабу ЗС СРСР[2], вдруге розробляв концепцію військової реформи, намагався пом'якшити негативні наслідки для армії розвалу СРСР, що посилюється.
З 1 жовтня до 25 грудня 1991 р. — Член Ради оборони при Президентові СРСР[3][4] .
Указом Президента СРСР від 7 грудня 1991 року звільнений з посади начальника Генерального штабу[5] і втретє залишився без справ. З січня 1992 — військовий інспектор-радник Групи генеральних інспекторів Міністерства оборони . Після її розформування у травні 1992 року — у розпорядженні Міністра оборони Російської Федерації, якийсь час був військовим радником Президента Російської Федерації . Втретє працював над проектом воєнної реформи. Планував скорочення адміністративних функцій Міністерства оборони та посилення ролі Генерального штабу у керівництві військами, переведення армії на бригадну організацію зі скасуванням дивізійної та полкової ланок, скорочення терміну строкової служби. Практично всі положення були відкинуті керівництвом Міністерства оборони Росії, після чого у грудні 1993 року звільнений у запас, а березні 1994 року вийшов у відставку.
Після створення 2008 року Служби генеральних інспекторів є Генеральним інспектором Управління генеральних інспекторів Міністерства оборони Російської Федерації[6] .
Живе у Москві . Депутат Верховної Ради СРСР 11 скликання (1984—1989). Народний депутат СРСР (1989—1991), член Комітету Верховної Ради СРСР з міжнародних справ. З 1992 року — член Експертних рад при Президентові Російської Федерації та при Уряді Російської Федерації. Активно працює у кількох громадських організаціях
Автор великої кількості наукових праць, у тому числі «Мистецтво військової хитрості» (1983), «Ставка на хитрість» (1984), «Інформація в економічному протиборстві систем» (1985), «Військова хитрість в історії воєн» (1987), « Місце та роль інформації» (1987), «Виховання честі та гідності в Російській армії» (1988), «Військова реформа: зв'язок часів» (1991), «Військова хитрість» (1992), «Військова хитрість і раптовість», «Енергія влади — Олександр I та Наполеон» (2011), понад 200 статей у збірниках та у військових журналах.
- Орден Мужності (17 червня 2000 року, № 35140)
- Орден Пошани (4 травня 2000 року, № 9373)
- Орден Дружби (8 травня 1997 року, № 2201)
- Орден Червоного Прапора (19 лютого 1988 року, № 540413)
- Орден Кутузова 2-го ступеня (4 листопада 1981 року, № 3653)
- Орден Червоної Зірки (21 лютого 1969 року, № 3629049)
- Орден «За службу Батьківщині у Збройних Силах СРСР» 3-го ступеня (18 лютого 1975 року, № 2576)
- Орден «За службу Батьківщині у Збройних Силах СРСР» 2-го ступеня (19 липня 1985 року, № 722)
- медалі Радянського Союзу
- Орден «За заслуги перед Батьківщиною» у золоті (Німецька Демократична Республіка)
- медалі
- Військова енциклопедія у 8-ми томах. М.: Військове видавництво, 1994—2004. — Т. 4.
- ↑ Калашников К. А., Додонов И. Ю. Высший командный состав Вооружённых сил СССР в послевоенный период. Справочные материалы (1945—1975). Том 4. Командный состав Сухопутных войск (армейское и дивизионное звенья). Часть первая. — Усть-Каменогорск: «Медиа-Альянс», 2019. — 428 с. — ISBN 978-601-7887-31-5. — С.199.
- ↑ Указ Президента СССР «О назначении Лобова В. Н. начальником Генерального штаба Вооруженных Сил СССР — первым заместителем Министра обороны СССР» № УП-2450 от 23.08.1991.
- ↑ УКАЗ Президента СССР от 01_10_1991 N УП-2634. Архів оригіналу за 13 квітня 2015. Процитовано 15 квітня 2015.
- ↑ Указ Президента СССР от 25 декабря 1991 года № УП—3162. Архів оригіналу за 20 грудня 2015. Процитовано 19 листопада 2021.
- ↑ УКАЗ Президента СССР от 07_12_1991 N УП-3000. Архів оригіналу за 14 квітня 2015. Процитовано 15 квітня 2015.
- ↑ Служить на благо Отечества. Архів оригіналу за 22 лютого 2020. Процитовано 19 листопада 2021.
- Лобов Володимир Миколайович [Архівовано 19 листопада 2021 у Wayback Machine.] на сайті Міністерства оборони Російської Федерації
- Біографія Ст. [Архівовано 19 листопада 2021 у Wayback Machine.] н. [Архівовано 19 листопада 2021 у Wayback Machine.] Лобова [Архівовано 19 листопада 2021 у Wayback Machine.]
- Фотографії, нагороди, нагородні та особисті документи Ст. [Архівовано 19 листопада 2021 у Wayback Machine.] н. [Архівовано 19 листопада 2021 у Wayback Machine.] Лобова [Архівовано 19 листопада 2021 у Wayback Machine.]
- Народились 22 липня
- Народились 1935
- Уродженці Бураєвського району
- Випускники Військової академії Генштабу
- Випускники Військової академії імені Фрунзе
- Члени КПРС
- Генерали армії (СРСР)
- Кавалери ордена Мужності
- Кавалери ордена «Знак Пошани»
- Кавалери ордена Дружби (Російська Федерація)
- Кавалери ордена Червоного Прапора
- Кавалери ордена Кутузова II ступеня
- Кавалери ордена Червоної Зірки
- Кавалери ордена «За службу Батьківщині у Збройних Силах СРСР» II ступеня
- Кавалери ордена «За службу Батьківщині у Збройних Силах СРСР» III ступеня
- Нагороджені медаллю «В ознаменування 100-річчя з дня народження Володимира Ілліча Леніна»
- Нагороджені медаллю «За відзнаку в охороні державного кордону СРСР»
- Нагороджені медаллю «Двадцять років перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»
- Нагороджені медаллю «У пам'ять 850-річчя Москви»
- Нагороджені медаллю «Ветеран Збройних сил СРСР»
- Нагороджені медаллю «За зміцнення бойової співдружності»
- Нагороджені медаллю «За освоєння цілинних земель»
- Нагороджені медаллю «50 років Збройних Сил СРСР»
- Нагороджені медаллю «60 років Збройних Сил СРСР»
- Нагороджені медаллю «70 років Збройних Сил СРСР»
- Нагороджені медаллю «За бездоганну службу» 1 ступеня
- Нагороджені медаллю «За бездоганну службу» 2 ступеня
- Нагороджені медаллю «За бездоганну службу» 3 ступеня
- Нагороджені медаллю «Від вдячного афганського народу» (Афганістан)
- Кавалери ордена «За заслуги перед Вітчизною» в золоті
- Депутати Верховної Ради СРСР 11-го скликання
- Ліквідатори аварії на ЧАЕС
- Кавалери ордена Пошани (Російська Федерація)