Кривцов Максим Олександрович
Максим Кривцов | |
![]() |
Макси́м Олександрович Кривцо́в[1] (позивний «Далі»; 22 січня 1990, м. Рівне — 7 січня 2024, Харківська область[2][3][4]) — український поет, фотограф, громадський діяч, доброволець, військовослужбовець, молодший сержант Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Кавалер ордена «За заслуги» III ступеня (2024, посмертно).
Цитати
[ред.]А від того, як усе раніше потоплене українське виринає сьогодні на поверхню, у мене перехоплює дихання. Івасюк, «Смерічка», народний одяг, забуті фільми… Водночас мені лячно, щоб знову не сталося зворотного процесу – відкату назад, як це було після 90-х[5]. |
Все дуже просто. Мене запитали, який у мене позивний. До цього я про це не задумувався, не обирав чогось особливого. Але тоді відрощував вуса, щоб накручувати, як у Сальвадора Далі. Так позивний сам напросився, як відмінник до дошки[5]. — Про те, звідки взявся позивний «Далі» |
Війна – це жахлива, абсурдна та зовсім нелогічна річ. Однак, вона – одна зі стихій, які щоразу починаються знову. |
Мені подобаються вірші Валерія Пузіка, Ярини Чорногуз, Олени Герасим’юк. Із прози – «Точка неповернення» Дмитра Вербича[5]. — про авторів сучасної української воєнної літератури, які найбільше відгукуються |
Найважливіше на війні – це розуміння, для чого ти тут. Думаю, що частенько мені допомагає певна наївність: дещо дитяча, химерна. Я перед чимось досить небезпечним зазвичай багато посміхаюсь і чекаю на пригоди. Так, напевне, легше все приймати[5]. |
Насправді, я кайфую, коли вигадую короткі історії людей. Особливо, якщо їм вдається пройти через усе це. Дивно, але виходить, що планка на сьогодні, найважливіше досягнення – це вижити[5]. |
Обожнюю «Апокаліпсис сьогодні» та «Таксист». Коли приїжджаю на два-три дні відпочинку, відчуваю себе, як герой Роберта де Ніро. Наче і посеред людей, але настільки далеко від всього. Як спостерігач. Робота спостерігача за світом[5]. |
Усі ми, думаю, просто боягузи. Боїмося себе, боїмося самотності. Тому завжди буде хтось, до кого можна звернутися і хто прийме тебе будь-коли[5]. — Про ставення до релігії |
Щодо соціальних процесів, після 2014-го дещо запустився двигун потяга «Україна». Почали з’являтися обговорення щодо важливості мови, культури тощо. У кінотеатрах можна було піти не лише на «Скалу» Джонсона, а й на українських акторів. Я дуже тішився ініціативам типу БУРу[6], УАЛу[7]. Навколо подібного формувалися спільноти людей, об’єднаних чимось світлим, чимось, за що готові нести відповідальність[5]. |
Я мав одну жахливу мрію, мені це часто снилося: ходити по Києву з автоматом, чекати на свою станцію метро зі зброєю на колінах. Я з тих жахливих людей, які говорили, що потрібно, щоби війна перенеслася на вулиці, як пожежа. Щоб інші також зрозуміли, що відбувається. Вранці 24 лютого я дуже пошкодував про ці думки[5]. |
Я рідко згадую про свій вік. Навіть про число, день тижня, місяць. Тут все відбувається інакше. Тут немає віку, немає часу. Важливо, що буде наприкінці[5]. — Про відчуття віку на війні |
Я собі уявляю, що Війна, як створіння, могла би бути персонажкою казки. І, наприклад, Герою треба було б вгадати, як її звати насправді. Для того, щоб могти рухатися далі й виконувати якусь місію: наприклад, принести все золото світу для Царівни. Так от: Герою б життя не вистачило, щоб перелічити усі її імена. |
Цитати з віршів
[ред.]Одного разу |
Примітки
[ред.]- ↑ Ольга Скотнікова (7 січня 2024). Поет і військовий Максим «Далі» Кривцов загинув на фронті. Вечірній Київ.
- ↑ Максим Кривцов. Платформа пам'яті Меморіал.
- ↑ Поет Максим Кривцов загинув на війні. Радіо Свобода. 8 січня 2024.
- ↑ Тепер він розквітне фіалкою. У Києві попрощалися з поетом і воїном Максимом Кривцовим «Далі». Фоторепортаж. Новинарня. 11 січня 2024.
- ↑ а б в г д е ж и к л м н п р с т у ф х Максим Кривцов: «Я мав жахливу мрію – ходити по Києву з автоматом»
- ↑ «Будуємо Україну Разом», громадська молодіжна організація
- ↑ «Українська академія лідерства», платформа для молоді