Иван Владиков
Иван Владиков | |
български революционер | |
![]() | |
Роден |
1851 г.
|
---|---|
Починал |
Иван Илиев Владиков, известен като Владиката, е български революционер, четник на Филип Тотю, опълченец, участник в Сръбско-българската война.[1]
Биография
[редактиране | редактиране на кода]Иван Владиков е роден през 1851 година в неврокопското село Търлис, в бедно семейство. Негов вуйчо е митрополит Теодосий Скопски.[1] Като малък става послушник в Зографския манастир на Света гора.[1] Обикаля с монасите из селата да събира помощи. Напуска манастира и започва да скита от град на град и да работи като чирак. На 15 години бяга през Румъния в Полша, където работи 1 година в захарна фабрика. След това заминава за Швейцария. По време на тези странствания научава полски и френски език. Установява се в Браила. Той е прототипът на учителя Владиков от „Хъшове“ на Иван Вазов.[2]
Заедно със Стефан Стамболов активно участва в подготовката на Старозагорското въстание в 1875 година. След въстанието Владиков е осъден на смърт в затвора в Русе. Директорът на затвора, поляк, обаче го пуска да избяга. Владиков преплува Дунава и през пролетта на 1876 година Иван Владиков влиза в четата на Филип Тотю с която участва в в Сръбско-турската война. Става част от неговото разузнаване и участва в победните сражения на четата при село Корито и при Бабина глава над Пирот. До средата на юли 1876 г. четите изминават труден боен път през видинските села и край Чипровци в посока Берковица, близо до която се е състои едно от най-трудните сражения. През следващия месец се изтеглят в района на Алексинац близо до Ниш.[2]
След разпускането на четите Иван Владиков заминава за Румъния и на 1 май 1877 година влиза в редовете на Четвърта опълченска дружина. В решителните боеве при Шейново, Шипка и Свети Никола, наред с другите опълченци, той показва изключителна храброст. По време на една от проверките се установява, че Димитър Петков липсва. Командирът възлага на Иван Владиков да отиде да го търси.[2] Когато го намира сред многото трупове, Димитър Петков е в безсъзнание. Иван разкъсва ризата си, превързва кървящата рана и на гръб го носи около 600 m до медицинския пункт.[3]
След Освобождението се установява в Русе. На 1 март 1883 г. е назначен във Варна на длъжността „главен кантонер“ и остава да живее и работи там до края на живота си.[4]
След избухването на Сръбско-българската война със 150 доброволци се сражава при Кула.[2] След войната се връща във Варна и работи като строител на сводестите мостове по шосето Провадия – Айтос и като земеделски стопанин в село Галата.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/1/1f/Ivan_Vladikov_memorial_cup.jpg/260px-Ivan_Vladikov_memorial_cup.jpg)
Носител е на десет ордена: руски – Георгиевски кръст IV степен; български – Кръст за храброст; руски и български ордени за участие в боевете при Шипка, Шейново и Свети Никола. Като рядко отличие дадено само на няколко опълченци лично от името на руския император, Иван Владиков получава чаша от масивно сребро, позлатена отвътре, с вензелите на императора и името му. Чашата е експонат на варненския Музей на Възраждането.
При установяването на режима на Стефан Стамболов, Владиков му изпраща неговото собствено стихотворение: „Не щеме ний богатство, не щеме ний пари, но искаме свобода, човешки правдини“.[3]
Дъщерята му Лада от първия му брак с племенницата на Стефан Стамболов – Домна се записва доброволка в Първата световна война и, грижейки се за най-опасно болните, умира от петнист тиф. Синът му Славчо още 16-годишен влиза в четата на Яне Сандански и цели две години се бори за свободата на Македония. Другият му син – Любомир, участва като доброволец в Балканската и Първата световна война и пада убит при Люлебургас.
Иван Владиков умира на 73-годишна възраст на 3 април 1924 година. По случай 115 години от рождението на смелия опълченец на фасадата на къщата му в квартал Галата във Варна, на улица „Иван Владиков“ №10, е поставена паметна плоча.
Бележки
[редактиране | редактиране на кода]- ↑ а б в Левчева, Лена. Срещи и несрещи. София, „Изток-Запад“, 2013. ISBN 978-619-152-219-4. с. 7.
- ↑ а б в г Левчева, Лена. Срещи и несрещи. София, „Изток-Запад“, 2013. ISBN 978-619-152-219-4. с. 14.
- ↑ а б Левчева, Лена. Срещи и несрещи. София, „Изток-Запад“, 2013. ISBN 978-619-152-219-4. с. 15.
- ↑ Постоянна експозиция: Опълченци Архив на оригинала от 2019-01-26 в Wayback Machine., Музей на Възраждането, Варна. Последен достъп: 12 май 2024.
- Родени в Търлис
- Български опълченци от Македония
- Български революционери от Македония
- Доброволци в Сръбско-турската война (1876)
- Български военни дейци от Сръбско-българската война
- Доброволци в Българската армия в Сръбско-българската война
- Прототипи на литературни герои
- Носители на орден „За храброст“
- Починали във Варна
- Почетни граждани на Габрово
- Български имигранти от Македония във Варна