Балаян Роман Гургенович
Роман Гургенович Балаян (нар. 1941) — радянський і український кінорежисер, сценарист і продюсер вірменського походження.
Балаян Роман Гургенович | |
![]() | |
![]() | |
![]() |
Цитати
ред.
# А Б В Г Д Е Є Ж З И І Ї Й К Л М Н О П Р С Т У Ф Х Ц Ч Ш Щ Ю Я |
А
ред.Актор необов'язково має бути розумним. Це заважає[1]. |
Д
ред.Дуже переживаю за рідну студію Довженка — це мій дитячий пісочник, такої красивої території в жодній столиці колишнього Радянського Союзу немає. Навіть італійська «Чинечита» їй поступається за красою й затишком на території. |
Є
ред.Є кіно, є фільми, а ще є погані фільми – «Райські птахи», «Два місяці, три сонця». Це просто не я, це те, що я можу. Тобто це я, але не той, який мені подобається[3]. |
З
ред.За радянської влади нам докоряли поганими кінцівками фільмів. Вимагали радісної кінцівки. Але чи то я постарів, чи то багато чорнухи, навмисної або мимовільної бачу в сьогоднішніх фільмах... Хлопці, будь-яку чорнуху можна закінчити усмішкою Кабірії. Шукати катарсис... У будь-якій історії можна знайти вихід для глядача[2]. |
Знаєте, чим відрізняється Гамлет від Отелло? Гамлет – це людина, в якої свідомість випереджає емоції, тому в нього немає вчинків. Отелло навпаки, спочатку душить, а потім розуміє, що скоїв. Так от, у мене свідомість випереджає, я вже зняв цей фільм[3]. |
К
ред.Краса у творчості Сергія Параджанова має свої закони, свою територію, свою «біографію». Сам Параджанов навіть ображався, коли я йому казав, що, його картину «Колір граната» можна показувати хоч із кінця, хоч із середини, хоч перевертом. І в цьому її феноменальність! Тому що ця людина творила красу, вона була її бранцем. І звідси, можливо, всі її тріумфи й трагедії[4]. |
М
ред.П
ред.С
ред.Т
ред.Тарковський, наприклад, — інтроверт. Навколо нього менше карнавалу, вигадки, стихії. А Параджанов — екстраверт, піднесений до куба. Він високо ширяв у своїх творчих емпіреях, але іноді низько летів над землею, не усвідомлюючи, що в житті є небезпеки і реальні загрози[4]. |
Ф
ред.Фільм «Польоти уві сні та на яву» – це мій громадянський подвиг, в якому я висловився за себе, своє покоління, де ми живемо, куди ми потрапили[3]. |
Я
ред.Я б послав молодих талановитих письменників вчитися на сценарні курси до Європи, до Америки... Адже кіно — це й мистецтво, й бізнес. |
Щодо останнього фільму, «Ми є. Ми поруч», – це була моя мрія зняти кадри Києва. Єдине, що ми знімали в основному лише на Подолі, тому що через масивні машини й решти сучасної техніки неможливо знімати в центрі[3]. |
Я вважаю, що кольорова плівка змушує все робити подібним до життя. Тоді як чорно-біла – це як завіса в театрі: там актори, а ти, глядач, тут. Так зберігається певна таємниця, дистанція[3]. |
Якщо актор більш розумний, ти маєш у цю ж секунду довести, що ти набагато талановіший, або навпаки. Не дай бог на майданчику, якщо актор, художник або оператор побачать, що режисер сумнівається – все, він пропав. Це вже буде не його фільм, не його перемоги, не його поразки. Це питання харизми[3]. |
Я ненавиджу російську політику і дуже насторожено ставлюся до нашої. Держава — ворог митця[1]. |
Примітки
ред.- ↑ а б в г «Актор необов’язково має бути розумним. Це заважає» – Балаян. Радіо Свобода (17 жовтня 2015). Процитовано 18 жовтня 2015.
- ↑ а б в «Мені подобаються протестні обличчя»
- ↑ а б в г д е Роман Балаян: «Завжди мріяв знімати чорно-біле кіно»
- ↑ а б в Роман Балаян: "Найкращий фільм про Параджанова міг би зняти Кустуріца"