Козаки
Козаки́ (давньорус. козакъ, пол. kozak, рос. казак) — вільні озброєні люди, представники військового стану, воїни-найманці. Члени самоврядних чоловічих військових громад, що з XV століття існували на теренах українського «Дикого поля», в районі середніх течій Дніпра та Дону, на межі християнського і мусульманського світів. Основним заняттям козаків була війна, захист українських земель від татар, участь у військових кампаніях сусідніх володарів та захист кордонів сусідніх держав.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/88/Repin-Cossack_of_the_Zaporozhian_Sich.jpg/175px-Repin-Cossack_of_the_Zaporozhian_Sich.jpg)
Цитати про козаків
ред.…вони з роду нашого, браття наші і християни правовірні. Про них думають, нібито вони є простаками, котрі, знань і розуму не маючи, піддались намовам духівництва. Але ж бо ми ані од послуху належного їх не одводимо, ані ix бунтуємо, та й розуму в ділах і чинах їх не учимо. Самі вони природний розум і од бога даровану кмітливість мають. То ж і ревність та любов до віри, побожності та церкви з давніх давен між ними живуть і проквітають. До того ж те плем'я чесного народу руського, з насіння Яфетового, котре Чорним морем і по-суху Грецьке Царство воювало. З того бо те військо покоління, котре за Олега, монарха руського, в своїх моноксілах по морю і по землі плавало і Константинополь штурмувало. Се ж бо вони за Володимира Великого, святого монарха руського, Грецію, Македонію та Іллірик воювали. Се ж їхні предки разом із Володимиром хрестилися і віру християнську од Церкви Константинопольської приймали, і по день нинішній у тій вірі родяться, хрестяться і живуть. [1] |
|||||
— «Протестація» київського митрополита Йова Борецького та інших православних ієрархів від 28 квітня 1621 |
Чутка про чотири [козацькі] чайки на Чорному морі лякає турків більше, ніж чума в Мореї.[1] |
|||||
— вислів тих часів |
Чи у них один Хмельницький? Тисячами їх рахувати б треба! Одного сьогодні стратять,— на його місце іншого, справнішого і розумнішого виберуть, і то такого, щоб їх справи пильнував![2] |
|||||
— Микола Потоцький |
…російську історію можна написати без козацтва — натомість без козацтва українську історію не напишеш.[3] |
|||||
— Ярослав Грицак |
— Ярослав Грицак |
Історики порівнюють українське Дике поле з американським фронтиром. Згідно з відомою тезою Джексона Тернера, саме там, на фронтирі, формувався американський національний характер. Подібно й українська ідентичність зародилася на українському фронтирі, і її символом стали місцеві козаки.[5] — Про причорноморські степи. |
|||||
— Ярослав Грицак |
Що досі з ними не прийшло до згоди, не козаки, а ми винні, бо дивилися на них згорда, не як на людей — не то що як на нерівних нам, але не вважаючи їх за людей! Та Бог показав, що це такі ж люди, як і інші, покарав нашу пиху, і тепер вони варті великої пошани — що так завзято стояли за свої вільності, що годилися радше погинути, ніж жити без свободи. Ми стали нижчими від них, бо вони билися за свободу, а ми за своє безсиле панування… Справді, треба їх визнати за націю, а не за партію; даймо вже їм спокій і ніяким штучним та неприродним способом не викликаймо інтриг і не розбиваймо їх. Нехай буде з ними така унія, як литовська; нехай один нарід над другим не має ніяких окремих прав, бо тільки законно унормованими відносинами держаться держави, а вивищення одного народу над другим приносить розлад[6] |
|||||
— Ян Лещинський, познанський воєвода |
Упала гарна тогобічна козацька Україна, як той давній Вавілон, город великий,— через тодішню незгоду козаки всі пропали, самі себе завоювали.[7] — про період Руїни |
|||||
— Самійло Величко |
Низове військо не на тому поклало свої основи, щоб мало шкодити християнам або своїй батьківщині, але на те звило там гніздо собі, щоб полем і морем воювати бусурменів і руйнувати їх поганські оселі.[8] |
|||||
— Іван Мазепа |
Вони воліли невигоди важких походів, аніж спокійне життя рабів. З їх історії довідуємося, як батьки передавали своїм синам горде почування незалежності, як найдорожчу спадщину, при чому гасло «смерть або воля» було їх одиноким заповітом, що переходив від батька до сина, разом з прадідівською зброєю.[9] |
|||||
— Жан-Бенуа Шерер (Йоган Бенедикт), німецький і французький історик, географ |
Грубе моє слово було, бо я козак, а правда, як сіль солона. — роман «Вир» |
|||||
— Григорій Тютюнник |
Вся історія Росії зроблена козаками. Недаром нас звуть європейці козаками. Народ козаками бажає бути. — http://www.cossack.su/article/read/lev_tolstoj_i_kazaki.html |
|||||
Вся история России сделана казаками. Недаром нас зовут европейцы казаками. Народ казаками желает быть. | |||||
— Лев Миколайович Толстой |
Лицарства простолюдного все панство, всі королі, царі й князі бояться. Не тим єсьмо потужні, щоб ховали срібло та золото в своїй скарбниці, а тим, що тисячі і тьми козацтва одною волею і духом дишуть. — «Байда, князь Вишневецький» |
|||||
— Пантелеймон Куліш |
«Стародавній хоробрий козацький народ, що раніше називався козарським», – йдеться у преамбулі до Конституції Пилипа Орлика. Таким чином українське козацтво вело свій родовід від давнього народу – хозарів[10]. |
|||||
— Радіо Свобода |
Примітки
ред.- ↑ Крип'якевич, с. 166
- ↑ Крип'якевич, с. 186
- ↑ Подолати минуле: глобальна історія України, 2021, с. 114
- ↑ Подолати минуле: глобальна історія України, 2021, с. 124
- ↑ Подолати минуле: глобальна історія України, 2021, с. 215
- ↑ Крип'якевич, с. 191
- ↑ Крип'якевич, с. 203
- ↑ Крип'якевич, с. 214
- ↑ Крип'якевич, с. 251
- ↑ Радіо Свобода
Джерела
ред.- Ярослав Грицак. Подолати минуле: глобальна історія України. — Київ: Портал, 2021. — 432 с. — ISBN 978-617-7925-09-4
- Крип'якевич І. П. Історія України. — Львів: Світ, 1990. — 520 с.