Марина Абрамович
Маріна Абрамович (серб. Марина Абрамовић; * 30 листопада 1946, Белград, СФРЮ) — сербська мисткиня, що працює в жанрі перформансу. Учасниця феміністичного мистецького руху. У своїх роботах досліджує стосунки між митцем та публікою, границі тіла та можливості розуму.
Марина Абрамович | |
![]() | |
![]() | |
![]() |
Цитати
ред.Найбільше на світі я боюся повірити у власну велич.[1] |
Коли мені було 14, я виглядала жахливо. Я носила ці типові східноєвропейські черевики з підківками – так що все чули, як я наближаюся, і задушливу блузку, застебнуту на всі ґудзики. У мене була хлоп'яча стрижка, прищаве обличчя і величезний-величезний ніс.[1] |
У мені дотепер живе хороша маленька дівчинка. Коли я не займаюся мистецтвом, я стаю дуже тихою і зовсім звичайною.[1] |
У мене були непрості відносини з матір'ю. Наприклад, вона могла розбудити мене посеред ночі, якщо я спала не ідеально рівно. Тепер я сплю так акуратно, що коли зупиняюся в готелі, вони думають, що я взагалі не користувалася ліжком.[1] |
Люди постійно запитують, чому у світі так мало успішних художниць. Відповідь проста: жінка не настільки готова на самопожертву, наскільки чоловік.[1] |
Брат мого прадіда був патріархом православної церкви й тепер шанується як святий. Напевно, тому все в моєму житті завжди було просякнуте одержимістю і жертовністю.[1] |
Мене цікавлять тільки ті ідеї, які викликають залежність і позбавляють тебе спокою – ті ідеї, яких я боюся.[1] |
Ненавиджу репетиції. Навіть якщо я виходжу з дому за молоком, я кожен раз намагаюся піти трохи інакше, щоб не виробляти звичку. Адже звички — це жахливо, це антонім творчості.[1] |
Всі вечірки однакові — занадто багато людей і занадто мало їжі.[1] |
Ми завжди прагнемо в майбутнє або шукаємо щось в минулому, але ми так мало часу проводимо в сьогоденні.[1] |
Сьогодні мірило концентрації нашої уваги — це телевізійна реклама. Сприймати за один раз щось довше цього ми вже не можемо.[1] |
Ти не можеш відрепетирувати свою смерть, але ти можеш відрепетирувати свої похорони.[1] |
Примітки
ред.