Хворост Люцина Володимирівна
Хворост Люцина Володимирівна (нар. 24 грудня 1982, Харків) — українська поетеса, прозаїк, перекладач, журналістка, співачка-шансоньє, літературний редактор.
Хворост Люцина Володимирівна | |
![]() |
Цитати Люцини Хворост
ред.Наркотиків не пробувала. Все життя під таким кайфом від творчості й закоханостей, що не маю потреби в додаткових стимуляторах. Навпаки, іноді заспокійливе потрібне.[1] |
До 31 року мешкала з батьками. Дуже не люблю жити в чужих стінах.[1] |
Наприкінці 1990-х проходила прослуховування до музичного училища на вокал. Викладачка подивилась на старе пальто й на подерті чобітки – і відмовила.[1] |
Мрію, щоб мої пісні, коли стану літньою дамою, виконували інші. І щоб хтось із них зробив це краще за мене.[1] |
Коли заробляю нецікавою роботою, картаюся, що марную життя. А коли займаюся тим, що люблю, але за це не платять – докоряю, що легковажна.[1] |
Дуже стараюся бути правильною.[1] |
Є суспільні стереотипи, які розчаровують. Чому жінка не може перша зробити крок для зближення з чоловіком? Я що, не суб'єкт волі?[1] |
Відмовлялася від шлюбних партій із чоловіками, яким навряд чи сподобалося б моє творче життя.[1] |
Записую свої сни – жахи, щось дивне, химерне. Якось наснилося, що я з одним чоловіком у горах і він скидає мене в прірву. А наші стосунки якраз були в підвішеному стані, я не розуміла, як до мене ставляться. Сон підказав – треба рвати. Іншого разу наснилося, що приміряю сукню жінки, з якою була знайома. Та виявилася затісна. Потрактувала це так: подумки приміряю на себе її долю.[1] |
Я — феміністка. Але поміркована.[1] |
Тричі – в різні періоди – зверталася до психологів. Не допомагало. Одного разу навіть подумалось: якщо в нас такі психологи, то я ще нормальна людина.[1] |
З мамою стосунки завжди були складні: «Не потрібно витрачати гроші на запис пісень. Пішла б краще вивчилася на бухгалтера».[1] |
В юності була трохи легковажна в плані знайомств. Більше довіряла, ніж було варто. Якось узяла й поїхала з малознайомим чоловіком на море. Нічого поганого не сталося, а могла ж натрапити на маніяка.[1] |
Якщо не можеш змінити ситуацію – або змирися з нею, або йди. Тільки не страждай. Це найкраща порада, яку чула.[1] |
Коли постає питання: сказати «так» чи «ні» – схиляюся до «так». Чекаю від людей хорошого, доки вони не доведуть протилежне.[1] |
Цитати про Люцину Хворост
ред.«Я "Гроза". Посильте пильність!» |
|||||
— Артур Закордонець, українська фронтова поезія |
Примітки
ред.Джерела
ред.- В.О.П. Війною ограновані поезії. — Київ: Діпа, 2018. — 64 с. — ISBN 978-617-7606-10-8