Plískavice novozélandská
![]() | |
---|---|
![]() Plískavice novozélandská | |
![]() Porovnání velikosti s člověkem | |
Stupeň ohrožení podle IUCN | |
![]() ohrožený[1] | |
Vědecká klasifikace | |
Říše | živočichové (Animalia) |
Kmen | strunatci (Chordata) |
Třída | savci (Mammalia) |
Podtřída | živorodí (Theria) |
Infratřída | placentálové (Eutheria) |
Řád | sudokopytníci (Cetartiodactyla) |
Infrařád | kytovci (Cetacea) |
Malořád | ozubení (Odontoceti) |
Čeleď | delfínovití (Delphinidae) |
Rod | plískavice (Lagenorhynchus) |
Binomické jméno | |
Cephalorhynchus hectori (Van Beneden, 1881) | |
Rozšíření plískavice novozélandské | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Plískavice novozélandská (Cephalorhynchus hectori) je druh malého kytovce z čeledi delfínovití a rodu Cephalorhynchus. Jedná se o jediného kytovce endemického Novému Zélandu. S délkou těla do 1,5 m se jedná o nejmenšího kytovce na světě.
Systematika
[editovat | editovat zdroj]Druh popsal v roce 1881 belgický přírodovědec Pierre-Joseph van Beneden, který zvolil druhové jméno hectori k uctění Jamese Hectora (1834–1907), skotsko-novozélandského geologa a přírodovědce, který svého času pracoval jako kurátor Koloniálního muzea ve Wellingtonu (dnes Te Papa). Hector totiž pořídil první neformální popis druhu na základě jedince zastřeleného v Cookově průlivu v roce 1873.[2][3] Rozlišují se dva poddruhy:[4]
- C. h. hectori (Van Beneden, 1881) – rozšířen podél Jižního ostrova;
- C. h. maui A. Baker, Smith and Pichler, 2002[5] – vyskytuje se pouze podél západního pobřeží Severního ostrova. Též znám pod svým maorským jménem Māui.
Oba poddruhy se mezi sebou nepáří a oddělují je od sebe genetické i morfologické zvláštnosti.[5] Oba poddruhy žijí ve vzájemné izolaci kolem 15–16 tisíc let.[6]
Areál rozšíření a populace
[editovat | editovat zdroj]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/dc/Anim1842_-_Flickr_-_NOAA_Photo_Library.jpg/220px-Anim1842_-_Flickr_-_NOAA_Photo_Library.jpg)
Plískavice novozélandská se vyskytuje pouze u břehů Nového Zélandu, což představuje jeden z nejomezenějších areálů výskytu mezi kytovci.[7] K největší koncentraci plískavic novozélandských dochází na východně Jižního ostrova kolem Banksova poloostrova a na západním pobřeží Jižního ostrova mezi městy Westport a Greymouth. Ve Fiordlandu se vůbec nevyskytuje. Subsp. maui původně obýval celou délku západního pobřeží Severního ostrova, avšak jeho novodobý výskyt je omezen na pás pobřeží mezi Maunganui Bluff a Whanganui.[2] Největších hustot dosahuje subsp. maui mezi Manukau Harbour a na jih od Port Waikatona.[8] Stanoviště druhu tvoří mělké pobřežní vody do hloubky 75 metrů a do 8 km od břehu.[7] Zatímco v létě se stahuje do mělkých vod těsně u břehu, v zimě se vydává o něco dále. Při nejmenším část populace se celoročně zdržuje ve stejném okrsku, který zahrnuje asi 30 km pobřeží.[9]
Početnost populace starší jednoho roku se odhaduje na zhruba 15 000 jedinců. Na poddruh C. h. maui přitom připadá pouze asi 54 jedinců.[6]
Popis
[editovat | editovat zdroj]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/35/Hector%27sDolphinsCloudyBay_21Feb2012_AnjanetteBaker.tif/lossy-page1-220px-Hector%27sDolphinsCloudyBay_21Feb2012_AnjanetteBaker.tif.jpg)
Tento maličký delfínovitý kytovec představuje nejmenšího kytovce na světě.[10] Samec měří pouze 1,2–1,35 m a jeho váha se pohybuje kolem 43 kg. Samice měří kolem 1,35–1,5 m a váží kolem 47 kg. Novorozeně je jen 60–75 cm dlouhé a váží 8–10 kg.[11] I přes velmi malou velikost má tato plískavice robustně působící tělo s tupou hlavou s nepatrně vyčnívajícím zobákem. Hřbetní ploutev je nízká a velmi zakulacená a jen nepatrně vyrůstá nad nejvyšší bod hřbetu. Podobně zakulacené jsou i prsní ploutve. Většina těla je šedě zbarvená, avšak ocas, prsní a hřbetní ploutve, oblast kolem výdechového otvoru, tváře, okolí tlamy a špička brady jsou tmavě šedé až černé. Mezi černým konečkem brady a oblasti mezi prsními ploutvemi se táhne bílá skvrna, která pokrývá veškerou šířku spodní části těla. Následuje černý pruh s trojúhelníkovými výřezy ve středu, načež začíná dlouhý bílý pruh, který se směrem dále k ocasu roztrojuje; prostřední pruh končí za řitním otvorem, další dvě ramena vedou na stranu těla. Ocas má středně velký středový výřez. Samci mají kolem genitálií černou skvrnu. V každé z čelistí je umístěno 48–62 zubů.[7][2]
Biologie
[editovat | editovat zdroj]![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/54/Hectors_Dolphin.jpg/220px-Hectors_Dolphin.jpg)
Žije ve skupinách o 2–8 členech. Tyto menší skupinky se občas mohou sdružovat do větších uskupení až o 50 členech, avšak taková společenství nemívají dlouhého trvání a brzy se rozpadnou.[7] Plískvice novozélandský je poměrně aktivní nad hladinou a předvádí řadu aerobních prvků jako jsou výskoky nad hladinu, pleskání ocasem, vykukování z moře a vzájemné honičky. Míra těchto aktivit rapidně stoupá, pokud se malé skupinky shluknou do větších agregací. K predátorům plískavic patří patrně kosatky a velké druhy žraloků. Živí se oportunisticky; pojídá ryby (mj. Crapatalus novaezelandiae, Lampanyctodes hectoris, Aldrichetta forsteri, šproty aj.), krakatice ( mj.Nototodarus sloanii) i chobotnice. Potravu sbírá po celé výšce vodního sloupce od hladiny po dno. Typické ponory sahají do 50 m a netrvají déle než 90 vteřin.[2]
K vrhání mláďat dochází na jaře a v létě. Gestace trvá kolem 10–11 měsíců. Samice typicky zabřezne jen jednou za 2–4 roky. Pohlavní dospělosti dosahuje ve věku mezi 5–9 lety. Může se dožít nejméně 20 let.[7]
Ohrožení
[editovat | editovat zdroj]Jedná se o ohrožený druh, neboť populace plískavic novozélandských velmi rychle klesá rychlostí více než 50 % v průběhu 3 generací. Hlavní příčinou úbytku populace je hlavně zamotání do tenatových nebo tralovacích sítí. K dalším, podstatně menším hrozbám patří znečištění, nemoci, námořní doprava nebo změny na přirozených stanovištích.[9]
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ The IUCN Red List of Threatened Species 2022.2. 9. prosince 2022. Dostupné online. [cit. 2023-01-02].
- ↑ a b c d CARWARDINE, Mark; CAMM, Martin; ROBINSON, Rebecca; LLOBET, Toni. Handbook of whales, dolphins and porpoises. London Oxford New York New Delhi Sydney: Bloomsbury, 2020. ISBN 978-1-4729-0814-8. S. 362–367. (anglicky)
- ↑ KIEFNER, Ralf. Velryby a delfíni: Kytovci celého světa. Uherské Hradiště: Rajzl, 2002. ISBN 8090317103. S. 255–256.
- ↑ List of Marine Mammal Species and Subspecies. marinemammalscience.org [online]. Society for Marine Mammalogy, 2016-11-13 [cit. 2023-12-14]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2023-12-14. (anglicky)
- ↑ a b BAKER, Alan N.; SMITH, Adam N. H.; PICHLER, Franz B. Geographical variation in Hector's dolphin: Recognition of new subspecies of Cephalorhynchus hectori. Journal of the Royal Society of New Zealand. 2002-12, roč. 32, čís. 4, s. 713–727. Dostupné online [cit. 2023-12-18]. ISSN 0303-6758. DOI 10.1080/03014223.2002.9517717. (anglicky)
- ↑ a b Facts about Hector’s and Māui dolphin. www.doc.govt.nz [online]. Department of Conservation [cit. 2023-12-18]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2023-12-18. (anglicky)
- ↑ a b c d e JEFFERSON, Thomas A.; WEBBER, Marc A.; PITMAN, Robert L., 2015. Marine mammals of the world : a comprehensive guide to their identification. Amsterdam: Elsevir. ISBN 978-0-12-409542-7. S. 316–318. (anglicky)
- ↑ OREMUS, Marc; HAMNER, Rebecca M.; STANLEY, Martin. Distribution, group characteristics and movements of the Critically Endangered Maui’s dolphin Cephalorhynchus hectori maui. Endangered Species Research. 2012-10-19, roč. 19, čís. 1, s. 1–10. Dostupné online [cit. 2023-12-18]. ISSN 1863-5407. DOI 10.3354/esr00453. (anglicky)
- ↑ a b Cephalorhynchus hectori [online]. The IUCN Red List of Threatened Species, 2013 [cit. 2023-12-11]. Dostupné online. DOI 10.2305/IUCN.UK.2013-1.RLTS.T4162A44199757.en. (anglicky)
- ↑ Berta 2015, s. 106.
- ↑ Berta 2015, s. 114-115.
Literatura
[editovat | editovat zdroj]- česky
- ANDĚRA, Miloš; ČERVENÝ, Jaroslav, 2000. Savci. (3), Kytovci, sirény, chobotnatci, damani, lichokopytníci, sudokopytníci, zajíci, bércouni. Praha: Albatros. ISBN 80-00-00829-7.
- KIEFNER, Ralf, 2002. Velryby a delfíni: Kytovci celého světa. Uherské Hradiště: Rajzl. ISBN 8090317103.
- MAZÁK, Vratislav, 1988. Kytovci. Praha: Státní zemědělské nakladatelství.
- anglicky
- BAKER, A. N., 1990. Whales and dolphins of New Zealand and Australia : an identification guide. Wellington, N.Z.: Victoria University Press. ISBN 0864730993. (anglicky)
- BERTA, Annalisa, 2015. Whales, dolphins, & porpoises: a natural history and species guide. Chicago: The University of Chicago Press. ISBN 978-0-226-18319-0. S. 68–69. (anglicky)
- CARWARDINE, Mark; CAMM, Martin; ROBINSON, Rebecca; LLOBET, Toni, 2020. Handbook of whales, dolphins and porpoises. London Oxford New York New Delhi Sydney: Bloomsbury. ISBN 978-1-4729-0814-8. (anglicky)
- DAWSON, Stephen M. Cephalorhynchus Dolphins. In: WÜRSIG, Bernd; THEWISSEN, J. G. M.; KOVACS, Kit M. Encyclopedia of Marine Mammals. United States of America: Elsevier, 2018. ISBN 978-0-12-804327-1. S. 166–172. (anglicky)
- JEFFERSON, Thomas A.; WEBBER, Marc A.; PITMAN, Robert L., 2015. Marine mammals of the world : a comprehensive guide to their identification. Amsterdam: Elsevir. ISBN 978-0-12-409542-7. (anglicky)
Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu plískavice novozélandská na Wikimedia Commons
Taxon Cephalorhynchus hectori ve Wikidruzích
- Plískavice novozélandská na webu Ministerstva památkové péče (anglicky)
- Plískavice novozélandská na webu NOAA Fisheries (anglicky)